Номер провадження: 22-ц/813/3628/25 
Справа № 509/7647/23
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Панасенко Є.М. 13 листопада 2024 року у смт. Овідіополь Одеської області, -
встановила:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, 20.02.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .. З травня 2021 року між сторонами було припинено фактичні шлюбні відносини, та рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.05.2023 року по справі № 947/35696/21 шлюб між подружжям розірвано. Після припинення шлюбних відносин сторони почали проживати окремо, та зустрічі батька з сином ставали усе рідшими, проте, як вказує позивачка, вона усіляко сприяла спілкуванню батька з сином. З часом позивачка помічати, що після зустрічі з батьком дитина повертається додому у пригніченому стані, не бажає спілкуватися з членами родини, поводить себе замкнено та відсторонено. Також зазначила, що батько припинив приймати участь у забезпеченні сину належних умов розвитку та проживання. Позивач вважала, що у діях ОСОБА_2 наявні ознаки ухилення від виконання своїх зобов`язань, які виражаються в умисному завданні шкоди моральному та психологічному здоров`ю малолітнього сина ОСОБА_3 , що призвело до небажання дитини продовжувати спілкування зі своїм батьком, тому вважає що є всі підстави для задоволення даного позову.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.11.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом не було дотримано принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, оскільки незважаючи на те, що дитина відчуває виключно негатив по відношенню до власного батька, а також враховуючи факт того, що сам батько, незважаючи на участь у судовому процесі, участі у житті дитини не приймає, судом було ухвалено необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Сторони про розгляд справи на 08.07.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився ОСОБА_2 . 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі №947/35696/21 від 18.05.2023 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі №509/2360/22 від 17.07.2023 року з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 01.07.2022 року до досягнення дитиною повноліття.
Інформації щодо наявної заборгованості по сплаті аліментів, перебування виконавчого листа на примусовому виконанні в державній виконавчій службі про стягнення аліментів гр. ОСОБА_2 на користь гр. ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріали справи не містять.
Натомість, відповідачем надано підтвердження сплати аліментів шляхом здійснення грошових переказів через АТ «Укрпошта», що не заперечується позивачем.
В серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про визначення порядку участі батька у вихованні дитини та встановлення графіку побачень.
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась із даним позовом до суду, посилаючись на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини та здійснює психологічне насильство над дитиною.
Відповідач ОСОБА_2 категорично заперечував проти заявлених вимог, посилаючись на те, що він не судимий, наркотичної залежності не має, офіційно працює та має дохід, має на праві власності об`єкти рухомого та нерухомого майна, дитина зареєстрована разом із відповідачем в квартирі, що є його особистою власністю, відповідач регулярно сплачує аліменти на утримання сина.
31.01.2024 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради складено висновок про визначення способів участі гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначено порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з сином наступним чином: кожної суботи та неділі місяця з 15:00 год. по 18:00 год. у присутності матері дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами по факту невиконання позивачкою ОСОБА_1 вищезазначеного висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради та відмови у зустрічах із сином ОСОБА_3 .
У провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувала цивільна справа №509/1561/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі в її вихованні.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.05.2025 року вищезазначений позов задоволено частково. Дане судове рішення не набрало законної сили.
18.04.2024 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради складено висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , згідно якого, діючи виключно в інтересах дитини, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважала недоцільним позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відношенні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частиною 1 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», заява N 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30.06.2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява N 70879/11)
У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №300/908/17 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
У постанові Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі N 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 11.03.2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 2.12.2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19), від 17.01.2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23), та багатьох інших.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України»).
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не приймає участі у житті дитини, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з дитиною.
Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У даному випадку, орган опіки та піклування вважав недоцільним позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини.
Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Матеріальне забезпечення дитини матір`ю не може свідчити про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Також, колегія суддів звертає увагу позивача ОСОБА_1 на те, що у разі недостатнього, для належного матеріального забезпечення дитини, розміру аліментів, або наявності додаткових витрат на дитину, мати дитини має право звернутися до суду із відповідними позовними вимогами до батька про збільшення розміру аліментів, та/або стягнення додаткових витрат на дитину.
Доказів того, що ОСОБА_1 пред`являла такі вимог до ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у даній справі підстави, передбачені ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь, право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (постанова Верховного Суду від 04.04.2024 року у справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)).
Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.
Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції, правильно встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із малолітнім сином, а також відсутність інших передбачених ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом не було дотримано принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, оскільки незважаючи на те, що дитина відчуває виключно негатив по відношенню до власного батька, а також враховуючи факт того, що сам батько, незважаючи на участь у судовому процесі, участі у житті дитини не приймає, судом було ухвалено необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку між батьками дитини існують конфліктні напружені відносини, у зв`язку із чим у дитини, яка проживає разом із матір`ю, відношення до батька формується через призму ставлення до останнього саме позивачки ОСОБА_1 , а не через власний негативний досвід, оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення батьком протиправних дій відносно сина, нанесення образ, психологічного тиску, тощо.
Колегія суддів звертає увагу сторін, що особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини.
Окрім факту не проживання батька із дитиною після розлучення сторін спору, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Також, як вже вказувалось вище, при розгляді справи судами не було встановлено, що батько не відповідав вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своєму сину, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. У цій справі ні життя, ні фізична недоторканність, ні здоров`я, ні психологічний стан дитини не були зачеплені, і відсутні інші виняткові обставини, тобто у відносинах, які склалися між дитиною та відповідачем, не було нічого, що могло б виправдати позбавлення батьківських прав. 
За таких обставин, з урахуванням інтересів дитини, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та встановлених обставин, відсутнє підтвердження винної поведінки відповідача, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, висновком органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не містить підстав для позбавлення батьківських прав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.11.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 21 липня 2025 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                       О.М. Таварткіладзе