ОКРЕМА ДУМКА
25 червня 2025 року                                                                           м. Київ
справа № 456/252/22
провадження № 61-5110св24
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договори оренди землі від 01 лютого 2019 року, укладені між нею та ПП «ПАФ «Батько і Син», предметом яких є земельні ділянки площею 0,4327 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0309), площею 0,3209 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0985) та площею 0,2662 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0730), що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області; усунути перешкоди у користуванні належним їй майном шляхом зобов`язання відповідача повернути їй спірні земельні ділянки, посилаючись на те, що вказаних договорів та актів вона не підписувала і її волевиявлення на укладення таких договорів не було.
Стрийський міськрайонний суд Львівської області рішенням від 30 травня 2023 року позов задовольнив частково. Усунув ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належними їй на праві власності земельними ділянками площею 0,4327 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0309), площею 0,3209 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0985) та площею 0,2662 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0730) із цільовим призначенням  для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання ПП «ПАФ «Батько і Син» їх повернути. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що договорів оренди землі                                        від 01 лютого 2019 року б/н ОСОБА_1 не підписувала і, відповідно, її волевиявлення щодо укладення оспорюваних правочинів не було, істотних умов цих правочинів вона не погоджувала. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що вимоги позову в частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх повернути необхідно задовольнити, оскільки порушене право ОСОБА_2 як власника спірних земельних ділянок, підлягає захисту в обраний нею належний та ефективний спосіб, адже встановлено факт не підписання нею правочинів, відсутності її згоди на укладення оспорюваних правочинів та заперечення факту їх укладення, як  і виконання.
Львівський апеляційний суд постановою від 29 лютого 2024 року апеляційну скаргу ПП «ПАФ «Батько і Син» залишив без задоволення. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2023 року залишив без змін.
Ухвалою від 25 червня 2025 року Верховний Суд передав справу                                               № 456/252/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.  
Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для уточнення (конкретизації) або відступу від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження                           № 14-49цс22), Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду  у постанові                     від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) та у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження                               № 61-12561сво24), Касаційного господарського суду у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23 в частині того, що єдиним належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди, підтвердивши та уточнивши висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), про те, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, - шляхом викладення у мотивувальній частині судового рішення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів. 
Колегія суддів вважала, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок та/або скасування відповідного речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, залежно від встановлених обставин. 
Однак із висновками  Верховного Суду погодитися не можу з таких підстав.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого                         2024 року у справі № 567/3/22 (провадження  № 61-5252сво23), вирішуючи спір про повернення земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки, із посиланням на постанову Великої Палати від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), за встановлених обставин недоведеності орендарем законності підстав користування належною позивачу земельною ділянкою, чим порушуються права на користування та розпорядження належним позивачу майном, зробила висновок  про те, що такий спосіб захисту як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту, як визнання права, охоплює собою  і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
Окрім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові                           від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) за позовом орендодавця до орендаря про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання їх повернути, встановивши, що оспорювані договори оренди земельних ділянок не підписувалися, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача, як власника земельних ділянок, на передачу їх в оренду відповідачу, також зробила висновок про те, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду  у постанові від 19 лютого                      2024 року у справі № 567/3/22 (провадження  № 61-5252сво23),  у постанові                      від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) вже зробили висновки щодо належного способу захисту у справах за обставин  недоведеності орендарем законності підстав користування орендованою земельною ділянкою. 
За наведених вище мотивів вважаю, що підстав для відступлення від цих висновків або їх конкретизації немає,  а, відтак, у колегії суддів  були відсутні підстави для направлення цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Суддя:	М. Є. Червинська