КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 червня 2025 року місто Київ.
Справа №755/5479/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10822/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого  судді                                Желепи О.В.,
суддів:                                                       Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року(постановлено у складі судді  Гаврилової О.В.)
у справі позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні
 
ВСТАНОВИВ
 
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні, за змістом позовних вимог просить визначити ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наведеним у позовній заяві графіком.
Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, яку 10 квітня 2025 року передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 09 квітня 2025 року.
В поданій заяві про забезпечення позову позивач просить суд до  вирішення справи по суті заборонити перетин державного кордону України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без письмової, нотаріально посвідченої згоди її батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову адвоката Кукареки К.С. в інтересах ОСОБА_4 відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач 22 квітня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову, якою задовольнити заяву.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що існує реальний ризик вивезення дитини за кордон на постійне місце проживання проти волі батька та неможливість виконання рішення, у випадку задоволення позовних вимог. Ці ризики підтверджуються тим, що від початку повномасштабного вторгнення відповідач сім разів вивозила дитину за кордон без згоди батька та утримувала її значний період часу.  
Вказує, що відповідач про більшість таких поїздок закордон позивача не попереджала і уникала відповідей на питання про місцезнаходження дитини. 
Зазначає, що відповідач зобов`язана була повідомити закордонну дипломатичну установу України про місцеперебування дитини.
Вважає, що суду необхідно адекватно оцінити рівень небезпеки в місті Києві та необхідність вивозити дитину за кордон без згоди батька.
Вказує, що відповідач не має ніяких матеріальних, соціальних, ідеологічних. Патріотичних чи інших прив`язок до життя в Україні, разом з тим в Німеччині перебувають родичі відповідача і там вона може отримувати соціальні виплати.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. 
6 травня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.
Вказує, що твердження позивача про реальні ризики вивезення дитини закордон на постійне місце проживання є безпідставними, оскільки такі виїзди здійснювалися виключно з метою забезпечення безпеки, здоров`я та добробуту дитини в умовах повномасштабного вторгнення, а виїзди до Німеччини мали тимчасовий характер та були пов`язані з відвідуванням родичів.
Зазначає, що про кожний такий виїзд за кордон, місце прибуття та тривалість поїздки позивач повідомлявся в месенджерах. Крім того відповідачем організовувались відео дзвінки дитини з батьком.
Вказує, що відповідач постійно проживає в Києві, має постійне місце роботи у міністерстві цифрової трансформації України та не має наміру змінювати місце проживання ані своє, ані дитини.
Звертає увагу, що позивачем ризики невиконання рішення не доведені, а позов стосується усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, а не повернення її з-за кордону, а тому заборона перетину кордону не є адекватним заходом забезпечення позову.
 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, шляхом доставки судової повістки до електронного кабінету системи «Електронний суд».
Клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_2 та її представника суд відхилив, так як наявних в справі доказів достатньо для перегляду ухвали суду про забезпечення позову. Позивачка виклала свою позицію у відзиві, а явка до апеляційного суду не є обов`язковою.
Вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала відповідає.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони перетину державного кордону України ОСОБА_3 без письмової, нотаріально посвідченої згод її батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 , не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першою інстанції, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 просив його забезпечити шляхом заборони перетину державного кордону України ОСОБА_3 без письмової, нотаріально посвідченої згод її батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 .
Як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, позивач посилався на те, що існують реальні ризики вивезення відповідачем дітей за кордон без дозволу позивача, що унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову.
Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 року у справі № 263/989/21 (провадження 61-16075св21).
Окрім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, провадження № 61-15886сво2, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.
Отже, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом заборони  перетину державного кордону України малолітньою ОСОБА_3 не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.
Посилання позивача на помилковість застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, адже така постанова ухвалена до повномасштабного вторгнення рф, колегія суддів відхиляє, адже така позиція Верховного Суду є сталою і незмінною і, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідні висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 року у справі № 263/989/21.
Обґрунтовуючи наявність реальних ризиків виїзду відповідача з їхньою спільною дитиною за кордон для постійного проживання, ОСОБА_1 , зокрема, посилається на факт семи їхніх поїздок за кордон з початку повномасштабного вторгнення.
Так, з інформації від ДПСУ малолітня ОСОБА_3 перетинала державний кордон: за 2023 рік 4 рази (враховуючи в`їзд в Україну 21 березня 2025 року); за 2024 рік 2 рази; за 2025 рік 1 раз. Кожна поїздка з 2024 року тривала в межах двох тижнів з обов`язковим поверненням до України.
Також колегія суддів враховує, що відповідач досі продовжує працювати державним експертом в Україні, а малолітня ОСОБА_5 є здобувачем освіти дошкільного підрозділу Ліцею № 141 «ОРТ» в місті Києві. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів наявності ризиків виїзду відповідача з дитиною за кордон для постійного проживання.
Посилання скаржника на неповідомлення відповідачем закордонну дипломатичну установу про місцезнаходження дитини не слугує доказом бажання ОСОБА_2 виїхати з дитиною за межі України для постійного проживання. Так, відповідно до абз. 15 п. 23 Правил, після прибуття дітей до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом семи робочих днів звернутися до закордонної дипломатичної установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік. Між тим, поїздки ОСОБА_6 з дитиною у 2024-2025 року були короткочасними, після яких відповідачка поверталась для постійного проживання в Україну. 
Інші доводи апеляційної скарги, такі як відсутність у відповідача прив`язок до України або погрози відповідача про виїзд до Німеччини є суб`єктивними думками позивача, що підкріплені лише фрагментарним листуванням сторін в онлайн месенджерах, сенс яких залежить від контексту, а тому не можуть бути достатніми доказами.
Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Відповідно до Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року в Україні було запроваджено воєнний стан з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства.
Згідно із Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 9 травня 2025 року строком на 90 діб.
У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2022 року № 383 були внесені зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, які доповнено пунктом 2-3, відповідно до якого у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.
Спрощена процедура перетину державного кордону обумовлена ризиками для життя та здоров`я цивільного населення у зв`язку з введенням воєнного стану, а тому, враховуючи те, що воєнний стан запроваджено на всій території України, на думку суду, у разі початку активних бойових дій у регіоні перебування дитини, наявність заборони щодо її виїзду за кордон у супроводі одного із батьків без згоди іншого, не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини й нестиме загрозу для її благополуччя.
У п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та продовженням воєнного стану вжиття заходів забезпечення позову, яким потенційно може ускладнитись вивезення малолітніх дітей за межі території України до інших держав, підвищує небезпеку їх життю і здоров`ю, а відтак вочевидь не відповідає інтересам дітей, які в даному випадку мають пріоритет над інтересами батька.
Колегія суддів критично оцінює посилання позивача на відносно безпечне життя у місті Києві, враховуючи регулярні тривоги та обстріли, внаслідок яких страждають цивільні люди та житлові будинки. При вирішенню питань, що напряму можуть впливати на інтереси дітей, суд, як і їхні батьки, повинні ретельно враховувати можливі ризики для життя і здоров`я дітей. Події лютого 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації та територію України є наглядним прикладом, коли задля безпеки дітей необхідно діяти швидко, тоді як обов`язковий письмовий, нотаріально засвідчений дозвіл від обох батьків потребує часу, критично необхідного для забезпечення безпеки малолітньої дитини учасників справи. Враховуючи воєнний стан, що діє в Україні, ризики, що продовжує нести за собою воєнна агресія рф, вільне переміщення 5-річної ОСОБА_3 за межі території України є необхідною гарантією забезпечення її інтересів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 13 червня 2025 року.
 
Головуючий                                                                                           О.В. Желепа 

Судді                                                                                                      Н.В. Поліщук

                                                                                                                 В.В. Соколова