УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2025 року
м. Київ
справа № 161/15700/24
провадження № 51 - 2617 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого                 ОСОБА_1 ,
суддів                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 22024030000000095 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Березінки Пермської області, російської федерації, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
встановив:
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватою у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних і судових органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 15 років, з конфіскацією належного на праві приватної власності майна. Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, всупереч правовим нормам, після повної окупації м. Мелітополя, Мелітопольського району та інших територіальних одиниць Запорізької області військовослужбовцями збройних сил рф, ОСОБА_5 , умисно підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у тому числі щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів рф, які передбачають перебування України у сфері її впливу, з корисливих мотивів, вирішила використати факт встановлення окупаційної влади на території Мелітопольської міської територіальної громади та ряду інших населених пунктів Запорізької області у своїх особистих інтересах та не пізніше червня 2023 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, будучи обізнаною із діяльністю Мелітопольського міжрайонного суду Запорізької області, оскільки до моменту повномасштабного військового вторгнення рф до України, тривалий час обіймала посаду державної служби в апараті вказаного суду - секретаря судового засідання, діючи всупереч інтересам держави України, її суверенітету та територіальної цілісності, підтримуючи агресію російської федерації проти України, погодилась на пропозицію представників держави-агресора російської федерації та добровільно зайняла посаду «заместителя начальника общего отдела» (мова оригіналу) у незаконному судовому органі так званому «Мелитопольском межрайонном суде» (мова оригіналу), створеному на тимчасово окупованій території.
Після цього, з метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення окупованої частини території Запорізької області, в тому числі Мелітопольської міської територіальної громади, де зареєстрована юридична адреса та фактичне місцезнаходження згаданого незаконного судового органу, думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупації частини території України, як єдиної законної влади на цій території, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах Запорізької області влади рф та ідей «російського світу», ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді «заместителем начальника общего отдела Мелитопольского межрайонного суда» (мова оригіналу), забезпечувала становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом безпосередньої участі у функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади рф на окупованій території України (Запорізька область), виконання функцій представника окупаційної судової влади рф з метою недопущення контролю української влади на території Запорізької області, реалізацію незаконної правової політики держави-агресора у різних сферах держави та виконувала інші функціональні обов`язки, що полягали у здійсненні контролю за веденням діловодства в суді, готуванні проектів розпорядчих документів у межах своєї компетенції, взаємодії з іншими окупаційними органами та структурними підрозділами суду в межах своєї компетенції.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 09 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2024 року без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:
·        винуватість ОСОБА_5 не доведена поза розумним сумнівом;
·        суди не надали оцінки показанням свідка ОСОБА_6 у сукупності, з точки зору належності і достовірності та тому факту, що ОСОБА_5 могла зайняти посаду в незаконному судовому органі внаслідок погроз чи тиску зі сторони окупаційної влади, яка мала намір відібрати у неї житло чим порушили вимоги ч. 2 ст. 17 та ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);
·        місцевий суд у своєму вироку послався як на доказ на показання свідка ОСОБА_7 , які є її думкою, без урахування положень ч. 6 ст. 95, ст. 101 КК України;
·         ухвала суду апеляційної інстанції є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційних скарг та долучені до них копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скаргах.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, розглянувши в порядку спеціального судового розгляду, за відсутності обвинуваченої (in absentia), кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 , всебічно, повно й неупереджено дослідив усі докази, надані сторонами провадження, яким надав оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.  
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої ОСОБА_5 (in absentia), яка відповідно жодних показань в судовому засіданні не надавала, будь-яких клопотань від останньої на адресу суду також не надходило.
Так, за ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2024 року постановлено здійснювати спеціальне судове провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_5 , яка обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України. Водночас повістки про виклик обвинуваченої ОСОБА_5 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилалися та публікувалися відповідно до вимог ст. 323 КПК України.
Крім того, судом вживалися заходи для виклику обвинуваченої ОСОБА_5 для забезпечення доступу до правосуддя, у зв`язку із чим остання викликалася в судові засідання в порядку ст. 323 КПК України. Повістки про виклик опубліковувалися у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Луцького міськрайонного суду Волинської області, а також на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.
Водночас суди дійшли висновку, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , яка в свою чергу повинна була знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачена над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри на ухилення від кримінальної відповідальності.
У той же час, ухилення обвинуваченої ОСОБА_5 від правосуддя, суди оцінили як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «д» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Варто зауважити, що це кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Волинській області.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зміст показань яких детально викладений у вироку.
Зокрема свідок ОСОБА_7 надав показання в яких зазначив, що до моменту повномасштабного вторгнення рф до України він обіймав посаду голови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, у зв`язку із чим особисто знайомий з обвинуваченою ОСОБА_5 , котра працювала в указаному суді на посаді секретаря судових засідань. Після повномасштабного вторгнення і окупації м. Мелітополя суд припинив свою діяльність у місті. Свідку особисто відомо, що ОСОБА_5 після цього виїхала на захід України, однак невдовзі повернулася назад до м. Мелітополя. Як він дізнався під час спілкування, влітку 2023 року ОСОБА_5 перейшла на службу до окупаційного судового органу в м. Мелітополі, який функціонує в тому ж адміністративному приміщені, де працював Мелітопольський міськрайонний суд. На думку свідка, обвинувачена перейшла на службу в окупаційний незаконний судовий орган добровільно.
Крім того, свідок ОСОБА_8 показав, що обвинувачена ОСОБА_5 є матір`ю його дружини. До моменту повномасштабного вторгнення рф до України ОСОБА_5 проживала в м. Мелітополі, де працювала у місцевому суді, а після окупації міста переїхала до м. Ковель, де проживала спільно з донькою та його матір`ю. Стала на облік як внутрішньо переміщена особа, отримувала допомоги. Згодом ОСОБА_5 з незрозумілих причин звільнилася з Мелітопольського суду та повернулася до окупованого м. Мелітополя. Причини повернення йому не відомо. Про погрози в її бік з боку окупаційної влади, примушування до роботи на державній службі в суді на адміністративній посаді в апараті судового органу окупаційного суду свідку теж нічого не відомо.
Разом з тим, суди дійшли висновку, що показання вищезазначених свідків є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами.
Відповідно до ч. 6 ст. 95 КПК України висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях у розумінні статті 101 цього Кодексу.
У той же час ст. 101 КПК України регулює питання, пов`язані із висновком експерта.
Втім, як убачається із оскаржуваних судових рішень, свідок ОСОБА_7 допитувалась судом не як експерт, а як свідок у вказаному кримінальному провадженню, а тому у цьому випадку посилання захисника на необхідність врахування судом положень ч. 6 ст. 95, ст. 101 КПК України, є безпідставними.
Крім того, цей суд встановив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу за наслідками проведення негласних слідчих (розшукових) дій стосовно ОСОБА_5 від 11 грудня 2023 року, яким зафіксовано, що в ході зняття інформації з електронних інформаційних систем - відомостей облікового запису електронної поштової скриньки за адресою, яка використовується обвинуваченою ОСОБА_5 , в розділі «вхідні» встановлено факт листування останньої з користувачем електронної пошти «Андрей Администратор» та одержання повідомлення від 28 листопада 2023 року, яке містить файли. Завантаженням отриманого (вхідного) повідомлення встановлено наявність 2 медіа файлів із назвою «Ф1_Арифова» та «Форма_СНИЛС», відкриттям яких зафіксоване отримання 21 квітня 2023 року обвинуваченою внутрішнього паспортного документа російської федерації серії 3923 №104076, відомості щодо її місця народження, реєстрації за місцем проживання, фотозображення обвинуваченої, а також надання обвинуваченій окупаційною владою так званого «індивідуального особового рахунку застрахованої особи», як такої, що отримувала від так званого «управления судебного департамента запорожской области» офіційний дохід у ІІ та ІІІ кварталах 2023 року, з яких проводилися утримання до державних фондів для формування розміру пенсійних виплат; даними протоколу за наслідками проведення негласних слідчих (розшукових) дій стосовно ОСОБА_5 від 22 березня 2024 року, відповідно до якого в ході зняття інформації з електронних інформаційних систем - відомостей облікового запису, зареєстрованого у системі миттєвого обміну повідомленнями у клауд-месенджері Telegram на абонентський номер, який використовувався обвинуваченою ОСОБА_5 , зафіксовано, що письмових додатках до протоколу відображені контакти обвинуваченої у клауд-месенджері Telegram на абонентський номер, текстові повідомлення якими вона обмінювалася з представниками окупаційних «органів внутрішніх справ», судового органу щодо: стану розгляду окупаційним судом справ про адміністративні правопорушення; переписка щодо відвідування працівниками окупаційного суду «паспортного столу» з приводу одержання паспортів рф; наказ щодо звільнення обвинуваченої зі свого попереднього місця роботи - Мелітопольського міськрайонного суду з обрахуванням стажу роботи, здійснення виплат за невикористану відпустку; переписка обвинуваченої з контактом « ОСОБА_9 » щодо пошуку ОСОБА_5 роботи після повернення до окупованого м. Мелітополя; даними протоколу за наслідками проведення негласних слідчих (розшукових) дій стосовно обвинуваченої ОСОБА_5 від 29 липня 2024 року, згідно якого в ході зняття інформації з електронних інформаційних систем - відомостей облікового запису електронної поштової скриньки за адресою, яка використовується окупаційним так званим «мелітопольським міжрайонним судом запорізької області» встановлені зміст повідомлень/переписки суду. Зокрема серед інших повідомлень, текстових та фотозображень зафіксовано: табелі обліку робочого часу працівників указаного незаконного судового органу, де серед інших зазначено обвинувачену ОСОБА_5 , як таку, що обіймає посаду мовою оригіналу «заместителя начальника общего отдела»; щомісячні подання про преміювання працівників окупаційного судового органу, в тому числі заступника начальника «общего отдела» обвинувачену ОСОБА_10 ; даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 квітня 2024 року та 14 червня 2024 року за участі свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , відповідно, згідно яких останні упізнали серед осіб, пред`явлених на чотирьох фотознімках, відому їм особу обвинуваченої ОСОБА_5 , з приводу колабораційної діяльності якої, свідки допитувалися; даними протоколів огляду від 29 лютого 2024 року, відповідно до яких за наслідками проведеного слідчим огляду мобільного телефону Samsung Galaxy A72, належному ОСОБА_13 - доньці обвинуваченої ОСОБА_5 , зокрема повідомлень спілкування у месенджерах WhatsApp та Telegram з контактом/абонентом, який використовує номер НОМЕР_1 та записаний « ОСОБА_14 », тобто обвинуваченою ОСОБА_5 . У спілкуванні/переписці за 13 квітня 2023 року присутні повідомлення, які вказують про повернення ОСОБА_5 з України до тимчасово окупованих територій у Запорізькій області, маршрутом слідування через територію російської федерації, чому передували попередні суперечки між обвинуваченою та її донькою; інформаціями Головного відділу захисту національної державності УСБУ у Волинській області, і зокрема: від 19 вересня 2023 року за № 54/1/3-1817; від 29 листопада 2023 року за № 54/1/3-2222; від 04 січня 2024 року за № 1/3-9; від 18 липня 2024 року за № 54/1/3-1359; від 24 липня 2024 року за № 54/1/3-1405; за № 1/3-1506, наданих слідчому за наслідками проведення заходів контррозвідувального та пошукового характеру на виконання відповідних доручень, з яких вбачається, що обвинувачена ОСОБА_5 добровільно залишила 11 квітня 2023 року територію України через пункт пропуску «Ягодин» та надалі, слідуючи територією країн Європейського Союзу та російської федерації, повернулася на тимчасово окуповані території Запорізької області до м. Мелітополя, де добровільно обійняла посаду так званого «заместителя начальника общего отдела» в окупаційному судовому органі владі. До моменту повернення на тимчасово окуповану територію обвинувачена ОСОБА_5 проживала в м. Ковелі, спільно зі своєю донькою та її сім`єю, була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа. ОСОБА_5 використовує номер мобільного телефону НОМЕР_1 , встановлено адреси її особистої електронної пошти та електронної пошти окупаційного суду «мелитопольский межрайонный суд запорожской области» та профілів у соціальних мережах, тощо.
Як убачається із оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із висновком місцевого суду, що з сукупного аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків та досліджених інших доказів щодо перебування ОСОБА_5 на посаді так званого «заместителя начальника общего отдела» в окупаційному судовому органі влади, випливає, що ОСОБА_5 вчинила умисні дії, представляючи окупаційну владу в незаконному судовому органі. 
Щодо доводів касаційної скарги, щосуди не надали оцінки тому факту, що ОСОБА_5 могла зайняти посаду в незаконному судовому органі внаслідок погроз чи тиску зі сторони окупаційної влади, яка мала намір відібрати у неї житло 
Так, частиною 7 ст. 111-1 КК України визначено відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а також добровільна участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Тобто у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, важливе значення має добровільність (якщо особа здійснювала відповідні дії не добровільно, а під примусом (байдуже яким), склад правопорушення відсутній).
У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України, однак яких суди у цьому кримінальному провадженні не встановили.
Під добровільним заняттям посади необхідно розуміти зайняття громадянином України посади у відповідних незаконно створених органах влади з власної волі та за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності.
Добровільне зайняття посади є результатом вільного волевиявлення особи, з урахуванням супутніх обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 КК України, не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду правоохоронюваним інтересам, вчинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, судами встановлено, що характер дій ОСОБА_5 , а саме отримання 21 квітня 2023 року нею внутрішнього паспортного документа російської федерації серії 3923 №104076; так званого «індивідуального особового рахунку застрахованої особи», як такої, що отримувала від «управления судебного департамента запорожской области» офіційний дохід у ІІ та ІІІ кварталах 2023 року; листування (текстові повідомлення) обвинуваченої з представниками окупаційних «органів внутрішніх справ», переписка щодо пошуку роботи після повернення до окупованого м. Мелітополя, тривалість таких дій у часі безумовно вказують на їх свідомий і добровільний характер.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що ОСОБА_5 як громадянка України, яка зобов`язана неухильно дотримуватися Конституції та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів, та маючи достатній рівень освіти, життєвого досвіду та спеціальних знань у сфері права, не могла не розуміти незаконності вчинюваних нею дій.
У той же час, апеляційний суд зазначив, що до моменту повернення на тимчасово окуповану територію обвинувачена ОСОБА_5 проживала в м. Ковелі, спільно зі своєю донькою та її сім`єю, була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та 11 квітня 2023 року добровільно повернулася на тимчасово окуповані території. Зокрема, цей суд урахував те, що в переписці за 13 серпня 2023 року наявні повідомлення зі змісту яких вбачається відмінність в ідеологічних поглядах ОСОБА_5 та її доньки на територіальну приналежність окупованих територій України. Повідомлення від 13 квітня 2023 року вказують про повернення ОСОБА_5 з України до тимчасово окупованих територій у Запорізькій області, маршрутом слідування через територію російської федерації, чому передували попередні суперечки між обвинуваченою та її донькою. 
Суди також встановили, що відомості про те, що ОСОБА_5 будь-яким чином повідомляла компетентним органам України чи свідкам про здійснення на неї тиску з боку представників окупаційної влади, відсутні.
До того ж суди зауважили, що факт зайняття засудженою посади в незаконному судовому органі, виконання нею належним чином своїх повноважень в інтересах держави-агресора та трудових обов`язків у цьому органі з метою забезпечення його функціонування підтверджується відомостями про систематичне преміювання ОСОБА_5 .
Водночас за результатами апеляційного розгляду цей суд встановив, що данні, які б дійсно свідчили про вчинення відносно обвинуваченої дій, передбачених статтями 39- 40 КК України, в матеріалах справи відсутні та судам надані не були ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду.
Решта доводів касаційної скарги сторони захисту висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
У той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3