ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2025 року                                                                      
м. Київ
справа № 756/15701/23
провадження № 61-14921св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,
заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Транс Фінанс»,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головкова Євгена Ігоровича на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Транс Фінанс»,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст скарги 
В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою, в якій просила поновити їй строк на звернення зі скаргою на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню                     № НОМЕР_1, визнати неправомірною (протиправною) та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1.
В обґрунтування вимог вказувала, що після початку військових дій вона виїхала за межі території України та на момент подання скарги до України не повернулася. 27 вересня 2023 року її представник отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 20 вересня 2023 року № НОМЕР_2, що винесена приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павлюком Н. В. Підставою винесення зазначеної постанови вказано виконавчий лист № 2-1305/12 від 21 березня 2021 року, виданий Оболонським районним судом міста Києва. 
Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» (далі - ПАТ «Фольксбанк») заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2008 року № КF47637 у розмірі 1 852 470,37 дол. США, що станом на 12 жовтня 2010 року еквівалентно 14 766 041,31 грн. Про укладання між ПАТ «Фольксбанк» та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 кредитного договору їй відомо, оскільки за зазначеним договором вона виступала поручителем, проте про наявність рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, їй невідомо. 
З наданих приватним виконавцем Павлюком Н. В. матеріалів відкритого ним виконавчого провадження вбачається, що за результатами звернення до нього Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Транс Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Траст Фінанс») та подання виконавчого листа від 21 березня 2012 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва, приватним виконавцем Павлюком Н. В. 20 вересня 2023 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, постанову про арешт коштів боржника, постанову про арешт рухомого та нерухомого майна боржника, а 25 вересня 2023 року постанову про арешт майна боржника - її частки в Товаристві з обмеженою відповідальністю «КОДИ» (далі - ТОВ «КОДИ»). Належність їй частки в статутному капіталі ТОВ «КОДИ» не могла виступати в якості належної підстави для відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, оскільки ТОВ «КОДИ» зареєстровано ще 17 листопада 2003 року, та після 2012 року у керівництві, структурі та статутному капіталі зазначеного підприємства нічого не змінювалось. Зважаючи на відсутність у неї будь-якого рухомого та нерухомого майна, грошових коштів у банківських установах, на які можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, приватним виконавцем Павлюком Н. В. на її думку, штучно здійснено накладення арешту на належну їй частку у статутному капіталі ТОВ «КОДИ» як підставу для відкриття виконавчого провадження. 
14 листопада 2023 року її представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_1, з якого вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 винесена ще 07 травня 2012 року та протягом 2012-2015 років в рамках виконавчого провадження реалізовано належне їй нерухоме майно (нежилі приміщення № 27 площею 226,8 кв. м, розташовані на АДРЕСА_2) та рухоме майно (легковий автомобіль Мазда 6, 2007 року випуску). Належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3221884400:08:269:0001 площею 2,0000 га, що знаходиться на території Литвинівської сільської ради Вишгородського району Київської області, не реалізовано, хоча постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках вказаного виконавчого провадження винесено ще 10 липня 2012 року. 
14 липня 2022 року головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, в якій зазначено про реалізацію належного боржнику транспортного засобу та про наявність у боржника житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на який неможливо звернути стягнення через перебування зазначеного нерухомого майна в іпотеці у іншої юридичної особи ніж стягувач. При цьому, про інше належне їй нерухоме майно (земельну ділянку з кадастровим номером 3221884400:08:269:0001) та частку у статутному капіталі ТОВ «КОДИ» державний виконавець взагалі не послався. Відтак, державним виконавцем не реалізовано звернення стягнення на належну їй земельну ділянку, а належну їй частку у статутному капіталі ТОВ «КОДИ» державним виконавцем взагалі не виявлено. 
Відкриття двох різних виконавчих проваджень на підставі одного й того ж виконавчого документа призводить до повторного стягнення з неї тих самих витрат виконавчого провадження: по виконавчому провадженню № НОМЕР_2 виконавчого збору у сумі 1 476 786,13 грн; по виконавчому провадженню основної винагороди приватного виконавця у сумі 185 247,04 дол. США. Про винесення головним державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу їй належним чином не повідомлялась, а про вказану постанову їй стало відомо лише 14 листопада 2023 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_1 її представником, відтак строк на оскарження такої постанови в судовому порядку пропущено з поважних причин.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 18 червня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою та скаргу ОСОБА_1 задовольнив.
Поновив ОСОБА_1 строк на звернення зі скаргою на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1.
Визнав неправомірною (протиправною) та скасував постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що головним державним виконавцем не вжито всіх необхідних заходів щодо виявлення та реалізації належного боржнику майна, а відтак, постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 є неправомірною (протиправною).
Київський апеляційний суд постановою від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Траст Фінанс» задовольнив.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що вона зверталася до виконавця із заявами, в яких вказувала на наявність у неї іншого майна, на яке можна звернути стягнення, та сприяла повному виконанню рішення суду, що вказує на недобросовісність поведінки останньої.
Отже, відсутні підстави вважати, що оскаржуваною постановою головного державного виконавця порушені права ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що виконавче провадження здійснюється виключно на підставі заяви стягувача, який має право претендувати на отримання ним певних майнових або немайнових благ внаслідок здійснення виконавчих дій. Відповідно, виконавче провадження не може здійснюватися всупереч інтересам стягувача, який має право на ініціювання процедури виконавчого провадження, так само і право на припинення виконавчого провадження, яке здійснюється в його інтересах.
Разом з тим, 20 вересня 2022 року приватним виконавцем Павлюком Н. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом                          № 2-1305/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва 21 березня 2012 року.
Тобто, ОСОБА_1 має можливість реалізувати всі свої права як боржник у виконавчому провадженні, направлені на реальне та повне виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2012 року.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У листопаді 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Головков Є. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Представник заявника зазначає, що дій, направлених на встановлення належного ОСОБА_1 майна (частки у статутному капіталі ТОВ «КОДИ») головним державним виконавцем не вчинено. Отже, головним державним виконавцем не вжито всіх необхідних та можливих дій по виконавчому провадженню № НОМЕР_1, що свідчить про відсутність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу та порушення головним державним виконавцем вимог пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, 20 вересня 2023 року приватний виконавець Павлюк Н. В. виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 185 247,04 дол. США та 182 грн, проте зазначена сума не відповідає навіть мінімальним вимогам обґрунтованості та відповідності реально понесених приватним виконавцем витрат і вжитих ним заходів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на повторне стягнення з ОСОБА_1 як боржника витрат виконавчого провадження, але вже в рамках відкритого приватним виконавцем виконавчого провадження.
Посилається на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 922/3503/16, від 02 грудня 2020 року у справі № 911/4670/13, від 17 лютого 2021 року у справі № 904/3525/18, від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2025 року від ТОВ «ФК «Траст Фінанс» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року повернуто без розгляду.
У березні 2025 року від ТОВ «ФК «Траст Фінанс» до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що ОСОБА_1 достеменно знала про наявність заборгованості, судові рішення та діяла всупереч своїй попередній поведінці, а саме: взяла кошти у кредит з зобов`язанням їх повернути, однак повністю самоусунулась від повернення коштів, змінювала адреси, прізвище, не отримувала кореспонденцію, жодного разу не зверталась до кредитора з заявою про реструктуризацію, не ініціювала процес добровільного врегулювання, ухилялася від погашення заборгованості.
Скарга спрямована не на відновлення будь-якого порушеного права ОСОБА_1 , а для створення підстав унеможливлення виконання рішення суду.
Крім того, ОСОБА_1 оскаржувала постанову про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця Павлюка Н. В. від 20 вересня 2023 року, проте суди відмовили у задоволенні скарги (справа № 756/12893/23).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Оболонського районного суду міста Києва.
24 грудня 2024 року цивільна справа № 756/15701/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2012 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2008 року № КF47637 у розмірі 1 852 470,37 дол. США, що станом на 12 жовтня 2010 року еквівалентно 14 766 041,31 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 1 614 504 дол. США; нарахованих та несплачених процентів у розмірі 237 966,37 дол. США, та судові витрати у справі у розмірі 1 820 грн, а всього - 14 767 861,31 грн.
На виконання вказаного рішення Оболонським районним судом міста Києва 21 березня 2012 року видано виконавчий лист № 2-1305/12.
07 травня 2012  року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Унгуряну С. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 за вказаним виконавчим листом.
В межах відкритого виконавчого провадження проведено ряд виконавчих дій про стягнення з боржника наявної заборгованості.
Постановою про заміну сторони виконавчого провадження від 14 липня 2022 року на підставі ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у справі № 756/8681/18 замінено стягувача ПАТ «Фольксбанк» його правонаступником ТОВ «ФК «Траст Фінанс» у виконавчих листах № 2-1305/2012.
14 липня 2022 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А. М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення зі скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Законом України «Про виконавче провадження» врегульовані питання, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень і рішень інших органів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За приписами статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до наданих законом виконавцю повноважень під час здійснення виконавчого провадження останній має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; тощо.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку майна боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.
Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. 
Згідно з частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 не зазначила про те, які її права як боржника у виконавчому провадженні порушені виконавцем під час винесення оскаржуваної постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1.
Також, ОСОБА_1 не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що вона зверталася до виконавця із заявами, в яких вказувала на наявність у неї іншого майна, на яке можна звернути стягнення, та сприяла повному виконанню рішення суду, що вказує на недобросовісність поведінки останньої.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, дослідивши надані учасниками справи докази, встановивши, що головним державним виконавцем вжито достатніх заходів для належного примусового виконання рішення суду, дійшов правильного висновку про правомірність постанови головного державного виконавця про повернення стягувачу виконавчого документа від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1.
З урахуванням викладеного та встановлених апеляційним судом фактичних обставин справи, зважаючи на повноваження та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані державними виконавцями в процесі виконання судових рішень, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги.
Доводи касаційної скарги про те, що головним державним виконавцем не вжито всіх необхідних та можливих дій по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 спростовуються матеріалами справи.
Посилання заявника на те, що 20 вересня 2023 року приватний виконавець Павлюк Н. В. виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 185 247,04 дол. США та 182 грн, проте зазначена сума не відповідає навіть мінімальним вимогам обґрунтованості та відповідності реально понесених приватним виконавцем витрат і вжитих ним заходів, а також на те, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на повторне стягнення з ОСОБА_1 як боржника витрат виконавчого провадження, але вже в рамках відкритого приватним виконавцем виконавчого провадження, є безпідставними, оскільки зазначені доводи стосуються іншого виконавчого провадження № НОМЕР_2 та в цій справі заявник оскаржила постанову головного державного виконавця Рекашової А. М. про повернення виконавчого документа стягувачу, а не дії приватного виконавця Павлюка Н. В.
Разом з тим, ТОВ «ФК «Траст Фінанс» постанову головного державного виконавця від 14 липня 2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 не оскаржував. Виконавче провадження здійснюється виключно на підставі заяви стягувача, який має право претендувати на отримання ним певних майнових або немайнових благ внаслідок здійснення виконавчих дій. Відповідно, виконавче провадження не може здійснюватися всупереч інтересам стягувача, який має право на ініціювання процедури виконавчого провадження, так само і право на припинення виконавчого провадження, яке здійснюється в його інтересах.
Після повернення, ТОВ «ФК «Траст Фінанс» скориставшись своїм правом, повторно пред`явило виконавчий документ до виконання приватному виконавцю          Павлюку Н. В.
20 вересня 2022 року приватний виконавець Павлюк Н. В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1305/12, виданим Оболонським районним судом міста Києва 21 березня 2012 року.
ОСОБА_1 оскаржила дії та рішення приватного виконавця Павлюка Н. В. щодо відкриття виконавчого провадження від 20 вересня 2023 року № НОМЕР_2, проте ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року у справі № 756/12893/23, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року, у зв`язку з необґрунтованістю касаційної скарги.
Посилання в касаційній скарзі на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 922/3503/16, від 02 грудня 2020 року у справі № 911/4670/13, від 17 лютого 2021 року у справі № 904/3525/18, від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19 колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головкова Євгена Ігоровича залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров