ПОСТАНОВА                                                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
04 червня 2025 року 
 
м. Київ 
 
справа № 162/675/23
провадження № 61-12939св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі:  Моторне (транспортне) страхове бюро України, військова частина НОМЕР_1 ,
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє представник ОСОБА_5 , на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024  року у складі судді Савича  А. С., додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року у складі судді Савича  А.  С. та постанову Волинського апеляційного суду  від 15 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 про стягнення страхового відшкодування (регламентної виплати) та шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). 
 
Позовну заяву обґрунтували тим, що 12 жовтня 2022 року о 07 год 10 хв військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , керуючи військовим легковим автомобілем «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), що перебуває на балансі в/ч НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Р-14 з  с. Любешів у напрямку с. Дольськ, на 139 км + 400 м допустив зіткнення з  велосипедистом, який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого велосипедист ОСОБА_2 загинув на місці події. За наслідками ДТП відкрите кримінальне провадження № 62022140130000116 від 12 жовтня 2022 року за частиною першою статті 415 Кримінального кодексу України (далі - КК України), в  якому позивачі є потерпілими. Досудове розслідування проводиться слідчими Третього слідчого відділу (з  дислокацією у м. Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника військового автомобіля, яким керував ОСОБА_4 , не була застрахована. Досудове розслідування триває уже тривалий час і ще не завершене, тому обрали захист своїх прав шляхом звернення до суду в цивільному порядку. На час ДТП ОСОБА_4 керував закріпленим за ним автомобілем «Mitsubishi Pajero» на законних підставах, виконував покладені на нього обов`язки, тому за завдану матеріальну шкоду відповідальність несе також роботодавець, а саме в/ч НОМЕР_1 . Втрата рідної людини, а саме: для дружини - чоловіка, а для дітей  - батька, стало непоправною моральною і психологічною травмою на все подальше життя. Виходячи із принципів розумності та справедливості, позивачі оцінили завдану моральну шкоду в розмірі по 1 250 000,00 грн на кожного. 
 
З огляду на викладене, позивачі просили суд стягнути з МТСБУ в користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 100 106,00 грн, з яких: 26 800,00 грн - відшкодування моральної шкоди, 9 556,00 грн - витрати на поховання, 56 000, 00 грн - витрати на спорудження надгробного пам`ятника, 7 750,00 грн - шкода, пов`язана з фізичним знищенням майна, та витрати на професійну правничу допомогу адвоката; стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу адвоката; стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу адвоката; стягнути з в/ч НОМЕР_1 , ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в розмірі 1 250 000 грн, на користь ОСОБА_2 у розмірі 1 250 000,00 грн та на користь ОСОБА_3 в розмірі 1 250 000,00 грн, а також стягнути витрати позивачів на професійну правничу допомогу адвоката.
 
Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2023 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до  відповідача ОСОБА_4 про стягнення страхового відшкодування (регламентної виплати) та на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в  частині стягнення з   ОСОБА_4 на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по  1 250  000,00 грн кожному та витрат на професійну правничу допомогу.
 
Ухвалою суду від 27 жовтня 2023 року ОСОБА_4 залучено до участі в цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024  року задоволено частково. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 88 39,00  грн, з яких: 26 800,00 грн - відшкодування моральної шкоди, 5 595,00 грн - витрати на поховання; 56 000,00 грн - витрати на спорудження надгробного пам`ятника. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в порядку страхового відшкодування у розмірі 26  800,00 грн. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в порядку страхового відшкодування у розмірі 26 800,00 грн. Стягнуто з  в/ч  НОМЕР_1 відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 - в розмірі 300 000,00 грн, на користь ОСОБА_2 - в розмірі 300 000,00 грн та на користь ОСОБА_3 - в розмірі 300 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок загибелі  ОСОБА_2  у ДТП позивачам була заподіяна майнова та моральна шкода. 
 
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки на час вчинення ДТП водій  ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з в/ч НОМЕР_1 на балансі якої знаходився транспортний засіб Mitsubishi Pajero, державний номерний знак НОМЕР_2 , то обов`язок щодо відшкодування позивачам моральної шкоди необхідно покласти на в/ч НОМЕР_1 . Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на принципи розумності, справедливості та співмірності, належним до стягнення із в/ч НОМЕР_1 розміром відшкодування моральної шкоди є 300 000,00 грн на кожного з позивачів.
 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки ДТП скоєна  працівником юридичної особи, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність як власник транспортного засобу, то відповідно до пункту 41.1  статті 41  Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна позивачам внаслідок ДТП, підлягає відшкодуванню їм як страхове відшкодування за рахунок коштів фонду захисту потерпілих МТСБУ.
 
Додатковим рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024  року стягнуто з МТСБУ в дохід держави судовий збір у розмірі 488,20 грн, з  в/ч НОМЕР_1 - 3  093,60 грн. Стягнуто з  МТСБУ на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 199,48 грн, на  користь ОСОБА_2 - судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 199,48 грн, на користь ОСОБА_3 - судові витрати за надання професійної правничої допомоги на сумі 199,48 грн; стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на  користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 1  264,02 грн, на користь ОСОБА_2 - судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 1  264,02 грн, на користь ОСОБА_3 - судові витрати за  надання професійної правничої допомоги на сумі 1 264,02 грн. В іншій частині заявлених вимог відмовлено.
 
Ухвалюючи це додаткове судове рішення, суд першої інстанції дослідивши надані представником позивачів адвокатом Пилипчуком В. Ф. докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням заперечень відповідача, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів МТСБУта в/ч НОМЕР_3  на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 16 450,00 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог, понесених у зв`язку з  розглядом справи (26,69 %).
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 3 581,80 грн.
 
Додатковим рішенням Любешівського районного суду Волинської області від  10  травня 2024  року відмовлено у задоволенні заяви представника   МТСБУ - адвоката Гусєва П. В. про ухвалення додаткового рішення.
 
Ухвалюючи це додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що представником відповідача не доведено факту реального понесення МТСБУ витрат на правничу допомогу належними та допустимими доказами, оскільки додаткова угода № 994, яка долучена до заяви про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу, є підтвердженням факту надання послуг адвокатом клієнту, однак аж ніяк не підтвердженням проведення Клієнтом оплати наданих правничих послуг. 
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які рахунки на оплату або ж платіжні інструкції, котрі би свідчили про факт здійснення оплати відповідачем за надані правничі послуги.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року апеляційні  скарги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подані представником   ОСОБА_5 , та апеляційні скарги відповідачів в/ч НОМЕР_1 , МТСБУ задоволено частково. Рішення  Любешівського районного суду Волинської області від  20  березня 2024  року, додаткове рішення  Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024  року, додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 травня 2024 року в цій справі скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
 
Скасовуючи судові рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що на час ДТП та на час ухвалення рішення у цій справі в/ч НОМЕР_1 не була розпорядником бюджетних коштів, не мала власного рахунку та була частиною самостійного (окремого) фінансового господарства в/ч НОМЕР_4 . Крім того, на час ухвалення рішення існували директиви, якими з лютого 2024 року фактично розпочато процес переформування в/ч НОМЕР_1 шляхом приєднання до в/ч НОМЕР_4 з фактичним припиненням її статусу юридичної особи. Автомобіль як основний засіб перебував на обліку у в/ч НОМЕР_4 , оскільки на час розгляду справи в/ч НОМЕР_1 перебувала на  забезпеченні у в/ч НОМЕР_4 . 
 
Також апеляційний суд звернув увагу на те, що за результатами службового розслідування за фактом ДТП встановлено, що на момент скоєння ДТП солдат   ОСОБА_4 не виконував обов`язків військової служби при цьому використовував службовий транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), без відома командування, та вважав, що  це може бути підставою для застосування до спірних правовідносин норм частини третьої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
З огляду на це, апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачами вимоги про стягнення страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок ДТП, стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 та в/ч НОМЕР_4 , а отже, такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивачів з третьою особою ОСОБА_4 та з участю в/ч НОМЕР_4 без залучення їх до участі у  справі як співвідповідачів.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи    
   
24 вересня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_5 , через підсистему «Електронний суд» подали до Верховного Суду три окремі касаційні скарги на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року, додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року та  постанову Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року, в яких, посилаючись на порушення судами норм процесуального права  та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в цілому; змінити оскаржуване рішення районного суду в частині розміру стягнення з в/ч НОМЕР_1 відшкодування моральної шкоди, шляхом збільшення суми стягнення до 1 250 000,00 грн на користь кожного позивача; змінити оскаржуване додаткове рішення в частині розміру стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги, шляхом збільшення суми стягнення витрат: з  МТСБУ на користь позивачів до 13 975,00 грн кожному та з  в/ч НОМЕР_1 на користь позивачів до 13 975,00 грн кожному.
 
Як на підставу касаційного оскарження посилаються на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у  постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №  477/874/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1664/21, від 27 червня 2018 року у  справі № 826/1216/16; постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі №  214/7462/20, від  03 жовтня 2019 року у справі №  922/445/19; постановах Верховного Суду від  03 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20, від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, від 19 квітня 2023  року у справі № 336/10216/21, від 25 травня 2021  року у справі № 910/7586/19 (пункт 1 частини другої статті 389  Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). 
 
Касаційні скарги мотивовано тим, що:
 
-  суд першої інстанції помилково вважав, що відшкодування моральної шкоди у  розмірі 30 000,00 грн відповідає глибині моральних страждань позивачів, у яких загинула рідна їм людина, яку уже неможливо повернути;
 
-  суд першої інстанції проігнорував, що достатнім розміром відшкодування позивачам моральної шкоди, яка завдана їм смертю близької особи, є сума 1 250 000,00 грн кожному;
-  суд першої інстанції не врахував, що оскільки відповідачі на подавали заперечення чи клопотання на заяву представника позивачів ОСОБА_5 про    ухвалення додаткового судового рішення, тому підстав для зменшення  позивачам суми відшкодування судових витрат на правову допомогу не було;
 
-  суд першої інстанції втрутився у договірні відносини кожного окремого позивача  та їх представника, на власний розсуд надав правову оцінку належним  письмовим доказам витрат позивачів на правову допомогу та їх розміру;
 
- апеляційний суд вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги МТСБУта  безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в цілому;
 
-  не звернув увагу на те, що у технічному талоні транспортного засобу від  12  жовтня 2022 року серії ЗХ № 081417, згідно з реєстраційними даними транспортного засобу, зазначено державний номерний знак НОМЕР_5 , марка «Mitsubishi», модель «Pajero», належність транспортного засобу в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ; 
 
-  проігнорував те, що на момент ДТП 12 жовтня 2022 року водій автомобіля «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 керував на законних підставах закріпленим за ним вказаним автомобілем, що підтверджується наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 20 вересня 2022 року № 9, виконував покладені на нього командуванням в/ч НОМЕР_1 обов`язки, тому в  силу частин другої, п`ятої статті 1187, частини першої статті 1172, статті 1196 ЦК України, за завдану шкоду має нести відповідальність саме в/ч НОМЕР_1 , як роботодавець водія.
 
Також у касаційних скаргах заявниці зазначили, що письмові докази витрат на професійну правничу допомогу, понесені ними у зв`язку із касаційним оскарженням, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у цій справі, згідно з  частинами восьмою,  тринадцятою статті 141 ЦПК України.
 
У листопаді 2024 року від МТСБУ надійшов відзив на касаційні скарги у справі №  162/675/23, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та  залишити в силі постанову Волинського апеляційного суду від  15 серпня 2024  року без змін
 
У листопаді 2024 року  МТСБУ із  застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційні скарги   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в  якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційних скарг, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями  Верховного Суду від 24 вересня 2024 року касаційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_5 , на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року, додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалами Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року касаційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_5 , залишено без руху, надано заявницям строк для усунення недоліків касаційних скарг, зокрема для подання заяв про поновлення строку на касаційне оскарження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року, додаткового рішення Любешівського районного суду Волинської області від  05  квітня 2024 року та постанови Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року; відкрито касаційне провадження за скаргою  ОСОБА_1 , в  інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , з підстав, передбачених пунктом 1  частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи із  Любешівського районного суду Волинської області матеріали справи №  162/675/23; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Також ухвалами Верховного Суду від 04 листопада 2024 року (після усунення недоліків касаційних скарг) поновлено  ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 строк на касаційне  оскарження рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року, додаткового рішення Любешівського районного суду Волинської області від  05  квітня 2024 року та постанови Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року; відкрито касаційне провадження за  касаційними скаргами  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник   ОСОБА_5 , з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційні скарги. 
 
У листопаді 2024 року матеріали справи № 162/675/23 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2025 року справу № 162/675/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у  порядку  спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику)               сторін.  
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є   неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування   судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду             на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 07 год 10 хв військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 керуючи військовим транспортним автомобілем «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), що на балансі зазначеної військової частини, рухаючись по дорозі Р-14 із смт Любешів в напрямку с. Дольськ, на 139 км + 400 м допустив зіткнення з велосипедистом, який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого велосипедист ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув на місці події.
 
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07 вересня 2022  року № 22, призвано на військову службу згідно зі статтею 22 Закону України  «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та призначено на посаду і  07 березня 2022 року зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_4 на посаду майстер-номер обслуги 2  мінометного взводу мінометної батареї в/ч НОМЕР_1 … і вважати таким, що 07  березня 2022 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.
 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20 вересня 2022  року № 9, транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», шасі (кузов) НОМЕР_6 , рік випуску 2006, державний номерний знак НОМЕР_2 , закріплено за солдатом ОСОБА_4 .
 
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу (в/ч НОМЕР_1 ) не була застрахована.
 
Позивач ОСОБА_1 є дружиною, а позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - дочками ОСОБА_2 .
 
Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у  м. Львові, зверталось 24 жовтня 2022 року до командування в/ч НОМЕР_4 із запитом про надання матеріалів службового розслідування щодо ОСОБА_4 за фактом вчинення ДТП.
Згідно з матеріалами службового розслідування за фактом ДТП, на момент скоєння ДТП солдат ОСОБА_4 не виконував обов`язків військової служби при цьому використовував службовий транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), без відома командування (наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 28 жовтня 2022 року № 74, довідка про обставини травми від 19 лютого 2023 року № 253/1).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування 
 
Щодо позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі                   є позивач і відповідач.
 
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
 
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
 
Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
 
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
 
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
 
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не  є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За  результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та  відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті                                       є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
 
Відповідно до вимог статей 1187 ЦК України належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є  юридична особа або фізична особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, а  у разі, якщо службовий транспортний засіб перебував у момент скоєння ДТП у  неправомірному володінні водія, - безпосередньо водієм, який відшкодовує таку шкоду на загальних підставах.
 
Скасовуючи судові рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що на час ДТП та на час ухвалення рішення у цій справі в/ч НОМЕР_1 не була розпорядником бюджетних коштів, не мала власного рахунку та була частиною самостійного (окремого) фінансового господарства в/ч НОМЕР_4 . Крім того, на час ухвалення рішення існували директиви, якими з лютого 2024 року фактично розпочато процес переформування в/ч НОМЕР_1 шляхом приєднання до в/ч НОМЕР_4 з фактичним припиненням її статусу юридичної особи. Автомобіль як основний засіб перебував на обліку у в/ч НОМЕР_4 , оскільки на час розгляду справи в/ч НОМЕР_1 перебувала на забезпеченні в/ч НОМЕР_4 . 
 
Також апеляційний суд звернув увагу на те, що результатами службового розслідування за фактом ДТП встановлено, що на момент скоєння ДТП солдат   ОСОБА_4 не виконував обов`язків військової служби при цьому використовував службовий транспортний засіб «MitsubishI Pajero», державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), без відома командування, та вважав, що  це може бути підставою для застосування до спірних правовідносин норм частини третьої статті 1187 ЦК України.
 
З огляду на це, апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачами вимоги про стягнення страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок ДТП, стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 та в/ч НОМЕР_4 , а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивачів з третьою особою ОСОБА_4 та з участю в/ч НОМЕР_4 без залучення їх до участі у  справі як співвідповідачів.
 
Водночас Верховний Суд не може погодитись з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і  взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Наявні у справі докази свідчать про те, що відповідно до акта № 24 приймання благодійної допомоги у натуральній формі від 20 вересня 2022 року, комісія, призначена командиром в/ч НОМЕР_1 , прийняли благодійну допомогу у натуральній формі від ОСОБА_6 - транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», vin   НОМЕР_6 (т.1 а.с.26).
 
Актом приймання-передачі основних засобів від 20 вересня 2022 року стверджується, що в/ч НОМЕР_1 прийняла від ОСОБА_6 - автомобіль «MitsubishI Pajero», vin НОМЕР_6 . 
 
Актом введення в експлуатацію основних засобів цей автомобіль введений в  експлуатацію в/ч НОМЕР_1 (т. 1 а.с.27, 28).
 
Відповідно до технічного талону транспортного засобу серії НОМЕР_7 , транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить в/ч  НОМЕР_1 АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.23).
 
Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 20 вересня 2022 року № 9, транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», шасі (кузов) НОМЕР_6 , рік випуску 2006, номерний знак НОМЕР_2 , закріплено за солдатом ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 25).
 
Отже, з огляду на наявні у справі докази власником джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу «Mitsubishi Pajero»), яким внаслідок ДТП завдано позивачам шкоди, є в/ч НОМЕР_1 .
 
Натомість, належних доказів того, що зокрема, під час ДТП та на час ухвалення рішення у цій справі в/ч НОМЕР_1 не була розпорядником бюджетних коштів; не мала  власного рахунку; була частиною самостійного (окремого) фінансового господарства в/ч   НОМЕР_4 ; що існують директиви, якими з  лютого 2024  року фактично розпочато процес переформування в/ч НОМЕР_1 шляхом приєднання до в/ч  НОМЕР_4 з фактичним припиненням її статусу юридичної особи; автомобіль як основний засіб перебував на обліку у в/ч НОМЕР_4 , матеріали справи не містять.
 
Апеляційний суд на вказане уваги не звернув і всупереч положенням частини шостої статті 81, частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, встановив обставини цієї справи, самоусунувся від вирішення спору по суті та дійшов передчасного висновку про неналежний склад сторін у цій справі з огляду лише на доводи заяви в/ч   НОМЕР_4 про заміну неналежного відповідача (т. 3. а. с. 221).
 
Також апеляційний суд не надав належної оцінки матеріалам службового розслідування за фактом ДТП, не встановив наявність підстав для застосування  частини третьої статті 1187 ЦК України в аспекті притягнення до відповідальності   ОСОБА_4 .
 
Тому оскаржувану постанову апеляційного суду не можна визнати законним та обґрунтованим судовим рішенням в цій частині.
 
Щодо позовних вимог до МТСБУ про стягнення страхового відшкодування (регламентної виплати) на компенсацію витрат на поховання та витрат на спорудження надгробного пам`ятника
 
У позовній заяві у цій справі (т. 1 а. с. 1-18) позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2                   та ОСОБА_3 просили суд, зокрема, стягнути з МТСБУ в користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 100 106,00 грн, з яких: 26 800,00 грн - відшкодування моральної шкоди, 9 556,00  грн - витрати на поховання, 56 000, 00 грн - витрати на спорудження надгробного пам`ятника, 7 750,00 грн - шкода, пов`язана з фізичним знищенням майна, та витрати на професійну правничу допомогу адвоката; стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу адвоката; стягнути з МТСБУ в користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 26 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу адвоката.
 
Суд першої інстанції своїм рішенням від 20 березня 2024  року (т. 2 а. с. 5-14) задовольнив частково ці позовні вимоги позивачів та стягнув з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 88 39,00 грн, з яких: 26 800,00 грн - відшкодування моральної шкоди, 5 595,00 грн - витрати на поховання; 56 000,00 грн - витрати на спорудження надгробного пам`ятника; стягнув з МТСБУ на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в порядку страхового відшкодування у розмірі 26  800,00 грн; стягнув з МТСБУ на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в порядку страхового відшкодування у розмірі 26 800,00 грн.  
 
Додатковим рішенням від 05 квітня 2024  року (т. 2 а. с. 132-139) суд першої інстанції стягнув з МТСБУ в дохід держави судовий збір у розмірі 488,20 грн, з  в/ч  НОМЕР_1 - 3093,60 грн. Стягнув з  МТСБУ на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 199,48 грн, на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 199,48 грн, на користь ОСОБА_3 судові витрати за надання професійної правничої допомоги на суму 199,48 грн; стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 1264,02 грн, на  користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 1264,02 грн, на користь ОСОБА_3 судові витрати за надання професійної правничої допомоги на сумі 1 264,02 грн. В іншій частині заявлених вимог позивачів - відмовив.
 
Додатковим рішенням від  10  травня 2024  року (т. 2 а. с. 132-139) суд першої інстанції відмовив у  задоволенні заяви представника   МТСБУ - адвоката Гусєва  П. В. про ухвалення додаткового рішення.
 
Апеляційний суд постановою від 15 серпня 2024 року (т. 4 а. с. 7-11) задовольнив частково апеляційні скарги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подані представником ОСОБА_5 , та відповідачів в/ч НОМЕР_1 , МТСБУ. Рішення  суду першої інстанції від 20 березня 2024  року та додаткові рішення  суду першої інстанції від 05 квітня 2024  року і від 10 травня 2024 року в цій справі скасував в цілому та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовив.
 
Проте Верховний Суд не може погодитись з таким судовим рішенням апеляційного суду та вважає обґрунтованими доводи касаційних скарг про вихід суду апеляційної інстанції за межі вимог апеляційної  скарги МТСБУ з огляду на таке. 
 
Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та  у  визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового    рішення.
 
У частині першій статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та  вимог апеляційної скарги.
 
В апеляційній скарзі (т. 2 а. с. 208-211), визначивши межі апеляційного оскарження судових рішень суду першої інстанції, МТСБУ просило апеляційний суд   скасувати рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024  року та додаткове рішення Любешівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року в частині стягнення із МТСБУ відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.
 
Водночас у вказаній апеляційній скарзі МТСБУ не оскаржувало рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024  року в   частині вирішення судом позовних вимог про стягнення із МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування (регламентної виплати) на компенсацію  витрат на поховання (5 595,00 грн) та витрат на спорудження надгробного пам`ятника (56 000,00 грн), тож по суті МТСБУ погодилось із цим рішенням.
 
Крім того, матеріали справи, яка переглядається, не містять доказів повноважень в/ч НОМЕР_1 на представництво інтересів МТСБУ у  суді апеляційної інстанції, тому доводи та вимоги апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 про  скасування рішення Любешівського районного суду Волинської області від  20  березня 2024  року в  цілому не могли бути прийняті до уваги апеляційним судом та стати підставою скасування такого судового рішення. 
 
Однак, апеляційний суд, на порушення положень частини першої статті 367 ЦПК України, на вказане уваги не звернув, вийшов за межі доводів і вимог апеляційної скарги МТСБУ та скасував рішення суду першої інстанції в неоскаржуваній частині.
 
Отже, апеляційний суд помилково переглянув рішення суду першої інстанції               в повному обсязі, скасувавши його в неоскаржуваній частині вимог про стягнення  із МТСБУ на користь позивачки ОСОБА_1 страхового відшкодування (регламентної виплати) на компенсацію  витрат на поховання (5 595,00 грн) та витрат на спорудження надгробного пам`ятника (56 000,00 грн), що є підставою для скасування постанови апеляційного суду в цій частині.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для  скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є  порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у  касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3  частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на  новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400  цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  до в/ч НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої в  наслідок ДТП, на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене,  розглянути справу по суті в установлені законом розумні строки з додержанням вимог норм матеріального і процесуального права, проаналізувати всі доводи, заперечення сторін,  ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.  
 
Щодо судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 400, 411, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_5 , задовольнити частково.
 
Постанову Волинського апеляційного суду  від 15 серпня 2024 року скасувати.
 
Справу в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Б. І. Гулько      	
 	Г. В. Коломієць      	
 	Р. А. Лідовець