ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3605/25 Справа № 212/5890/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання Лідовська А.А.
сторони справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат - Страх Вадим Олегович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року, ухваленого суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 30 грудня 2024 року,

ВСТАНОВИВ

       У червні 2024 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат - Страх Вадим Олегович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
       Просив визнати, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 з припиненням поширення правового режиму спільного сумісного майна на дану квартиру, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 травня 2018 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано за рішенням суду від 13 травня 2024 року. Від шлюбу сторони дітей не мають. 
23 лютого 2019 року, трохи більше ніж через півроку після укладання шлюбу сторонами, на ім`я відповідача було придбано і зареєстровано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 136 890 грн. 
Хоча квартира і оформлена була на відповідачку в період шлюбу сторін з поширенням презумпції права спільної сумісної власності подружжя, але її було придбано виключно за особисті кошти ОСОБА_1 завдяки продажу власного автомобілю, набутого ним до шлюбу. 
Так, позивач за тиждень до купівлі квартири, продав автомобіль марки “VolkswagenPassat”, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за що отримав кошти одразу, в день написання довіреності, які і були використані для придбання квартири, склавши 16 лютого 2019 року довіреність на сторонніх осіб з правом розпорядження (продажем за ціну та на умовах по своєму розумінню). 
26 лютого 2019 року від імені позивача вказаний автомобіль був офіційно проданий та відбулась перереєстрація на нового власника. Автомобіль було продано за 6500 доларів США, що еквівалентно 174 655 грн. Оскільки частина спірної квартири в силу презумпції права спільної сумісної власності подружжя вже належить позивачу, звернулись до суду із позовом про визнання всієї квартири особистою власністю позивача та припинення правового режиму спільного сумісного майна подружжя.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 19 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат - Страх Вадим Олегович, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таким що підлягає скасуванню.
Зазначає, що шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано, сумісних дітей сторони не мають, придбану через півроку у шлюбі квартиру було зареєстровано на відповідачку, але кошти на її придбання були надані позивачем з отриманих з продажу власного автомобіля. 
У зв`язку з чим вважає, що кошти на придбання зазначеної квартири були власністю саме позивача, а автомобіль – рухомим майном набутим до укладання шлюбу.
Скориставшись своїм правом, відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Муха Микола Вікторович, надіслала відзив на адресу суду, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року залишити без змін. 
Зазначає, що сторона позивача не надала переконливих доказів того, що квартира була придбана виключно за кошти ОСОБА_1 , усі наведені ним аргументи не підтверджені належними доказами, та є лише припущенням. Вважає рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника позивача Страха В.О., який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у скарзі підстав, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про повне задоволення позову, представника відповідачки ОСОБА_3 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача з викладених у відзиві підстав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_4 ) уклали шлюб 25 травня 2018 року, про що зроблено відповідний актовий запис №237 від 25 травня 2018 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.13). 
Рішенням Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська від 13 травня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.7-8).
Згідно довіреності від 16 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Івановою С.Я. за №161 за якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 представляти його інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, сервісних центрах МВС України (Територіальних), Центрах надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів УДАІ ГУМВС України, Національній поліції України, органах МВС України, управлінні безпеки дорожнього руху, підрозділах патрульно-постової служби України, органах прикордонного та митного контролю, страхових компаніях, на станціях, підприємствах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та розпорядженням (продажем за ціну та на умовах по своєму розумінню, передачею в найом (оренду), передачею у позичку, заставу тощо), переобладаннням (зміна кольору, заміна, у встановленому законом порядку, двигуна, кузова, інших деталей та обладання), ремонтом, проходженням державного технічного огляду, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Центром 1249 18 травня 2017 року автомобілем «Volkswagen», модель «Passat», рік випуску – 2007, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип ТЗ – легковий седан В, реєстраційний номер НОМЕР_4 (а.с.16). 
Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. 23 лютого 2019 року за №2-220, ОСОБА_9 передав майно у власність ОСОБА_10 , а ОСОБА_10 сплачує за нього обговорену грошову суму та приймає нерухоме майно (а.с.17-18, 104-105). У вказаному договорі також зазначено, що чоловік ОСОБА_11 – ОСОБА_1 надав заяву (згоду), справжність підпису на якій засвідчено у Третій криворізькій державній нотаріальній конторі 23 лютого 2019 року за №2-219, на набуття квартири, засвідчено Кузнецовою О.С., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області 23.02.2019 року за реєстром №1558. 
Згідно п.1.2 договору купівлі-продажу квартири, ціла квартира, що відчужується за даним договором, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно заяви ОСОБА_1 , посвідченої державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. 23 лютого 2019 року за № 2-219, ОСОБА_1 дав згоду на укладення договору купівлі-продажу його дружиною ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Також, ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх сумісною власністю. Придбана нерухомість також буде їх спільною власністю як така, що набувається ними за час шлюбу (а.с.106). 
Згідно відповіді Територіального сервісного центру МВС №1243 Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Вих. №31/29/1243/19-9573-2024 від 04 жовтня 2024 року, 26 лютого 2019 року транспортний засіб “Volkswagen Passat”, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , чорного кольору (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 від 18 травня 2017 року було перереєстровано з ОСОБА_1 на ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу №7179/19/001021 від 26 лютого 2019 року, укладеного з ФОП “ ОСОБА_13 ”. 26 лютого 2019 року після державної перереєстрації в ТСЦ МВС №1243 транспортного засобу “Volkswagen Passat” присвоєно д.н.з. НОМЕР_5 та свідоцтво про реєстрації НОМЕР_6 від 26 лютого 2019 року (а.с.100-101, 119-120). 
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , на підставі досліджених та оцінених судом доказів, виходив з того, що позивачем не спростовано того факту, що спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі 23 лютого 2019 року, при цьому позивач ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену згоду від 23 лютого 2019 року на укладення договору купівлі-продажу його дружиною ОСОБА_2 спірної квартири, а також власноручним підписом підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є сумісною власністю подружжя придбана нерухомість буде спільною власністю як така, що набувається за час шлюбу. Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами представника позивача ОСОБА_14 , викладеними в апеляційній скарзі, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції та яким судом надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні, з огляду на таке. 
Майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка визначено у статті 57 СК України. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 
Натомість, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Відповідно до положень ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
За нормами ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
За змістом положень ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.  Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.  Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.  Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 
Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Таким чином, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19), зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. 
Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2021 року у справі №161/8116/19 (провадження №61-22259св19), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року у справі №357/9482/21 (провадження №61-12596св22) вказано, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. 
20 березня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №712/3590/22, провадження №61-14297св23, зазначив, що згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, а також наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). 
За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов правильного й обгрунтованого висновку про те, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Твердження позивача про придбання спірної квартири лише за його особисті кошти, отримані від продажу власного автомобіля “Volkswagen Passat”, д.н.з. НОМЕР_1 спростовуються відомостями, отриманими від ТСЦ МВС №1243 ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, згідно яких транспортний засіб “Volkswagen Passat”, д.н.з. НОМЕР_1 було перереєстровано 26 лютого 2019 року з ОСОБА_1 на ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу №7179/19/001021, тобто через три дні після придбання спірної квартири. 
Доводи сторони позивача про придбання квартири за кошти отримані від продажу належного позивачу автомобіля, а саме 19 лютого 2019 року на підставі довіреності, суд першої інстанції відхилив як такі, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, вказуючи на те, що сама по собі видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без укладання договору купівлі-продажу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. 
Таким чином, оскільки стороною позивача не спростовано жодними належними та допустимими доказами презумпцію спільного сумісного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, при цьому відповідачем не заперечувались обставини рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в імені та в інтересах якого діє адвокат Страх Вадим Олегович, залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 
Повне судове рішення складено 03 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: