Номер провадження: 33/813/1486/25
Номер справи місцевого суду: 523/8049/24 
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О. 
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
        07.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Суддя Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах Лозко Ю.П.
вирішуючи питання про прийняття апеляційної скарги ОСОБА_1 
на постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 
                                          встановив:
Постановою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2024 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Вирішено питання щодо судових витрат.
       Не погодившись із вказаною постановою суду, вперше з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 звернувся 15 листопада 2024 року, посилаючись на те, що в судовому засіданні постанова не була проголошена, її копію він отримав лише 05 листопада 2024 року.
       Постановою Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження. Апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.
У подальшому, ОСОБА_1 ще 7 разів звертався з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Постановами Одеського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року, 15 січня 2025 року, 12 лютого 2025 року, 28 лютого 2025 року, 17 березня 2025 року, 09 квітня 2025 року та від 30 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2024 року. Апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.
23 червня 2025 року ОСОБА_1 вдев`яте звернувся апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. Як на підставу поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянт посилається на те, що 04 жовтня 2024 року, яка вважається датою «винесення постанови» є лише датою документа. В день призначеного судового засідання, тобто 04 жовтня 2024 року, його не було повідомлено абсолютно нічого, окрім того, що буде постанова, яку потім можливо отримати. Зміст постанови суду не проголошувався, у тому числі її резолютивна частина. Винесення постанови, як і судового засідання не відбулося, що підтверджується тим, що в реєстр судових рішень така була додана лише через 2 місяці після дня судового засідання. Інформацію щодо виготовлення копії оскаржуваної постанови скаржник дізнавався в телефонному режимі через канцелярію суду, приїжджав особисто до суду, а також за допомогою сайту судової влади, тобто як особа, яка зацікавлена у результатах розгляду справи, апелянт добросовісно виконував свої обов`язки та застосовав усі можливі засоби реалізації своїх прав. 
Перевіривши матеріали справи, та доводи апелянта щодо поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної вище постанови суду, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України вказано, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що "право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 06 грудня 2007 року у справі "Воловік проти України", заява N 15123/03, параграфи 53, 55).
Запровадження строку, в межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.
У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи "Рябих проти росії", пункти 51, 52, "Брумареску проти Румунії", пункт 61).
Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Згідно з практикою ЄСПЛ під час застосування процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення у справах: "Волчлі проти Франції" ( (Walchli v. France), заява N 35787/03, від 26 липня 2007 року; "Товариство з обмеженою відповідальністю "Фріда" проти України", заява N 24003/07, від 08 грудня 2016 року)).
У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
ЄСПЛ зауважує, що сторона, яка задіяна під час судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв розумності строку є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання (рішення ЄСПЛ від 21 листопада 1995 рокуу справі "Чірікоста і Віола проти Італії" ("Ciricosta and Viola v. Italy", заява N 19753/92)).
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Сабадаш проти України поновлення судом пропущеного строку на оскарження рішення без належного обґрунтування порушує принцип юридичної визначеності.
Апеляційний судом встановлено, що клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2024 року з вказаних вище підстав, вже було розглянуто апеляційним судом, про що свідчать постанови Одеського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року,15 січня 2025 року, 12 лютого 2025 року, 28 лютого 2025 року, 17 березня 2025 року, 09 квітня 2025 року, від 30 травня 2025 року.
Разом з цим, ОСОБА_1 23 червня 2025 року знову (вдев`яте)  звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження в якому просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді від 04 жовтня 2024 року, з тих самих наведених вище підстав, що вже було предметом розгляду судом апеляційної інстанції в порядку ст. 294 КУпАП. 
Тобто апелянтом вже було використано право на подачу клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з певних підстав, яким апеляційним судом дана оцінка, водночас інших причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, доданому до апеляційної скарги, яка подана 23 червня 2025 року, не наводить, тому подана ним апеляційна скарга підлягає поверненню.
Керуючись ст. 294 КУпАП
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2024  року повернути особі, яка її подала.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                           Ю.П. Лозко