ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 303/5688/20
провадження № 61-10093св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступниками яких
є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
відповідачка - ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранова Жанна Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року у складі судді Кость В. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2024 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Мацунича М. В., Кожух О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранова Ж. В., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належав будинок АДРЕСА_1 . У вересні 2017 року між сторонами у справі укладено договір дарування вказаного будинку, який позивачі вважали договором довічного утримання. Після підписання договору дарування позивачі продовжували виконувати усі повноваження як власники будинку, фактично проживали в ньому, сплачували комунальні послуги та податок на землю, а відповідачка деякий час піклувалася про них. Протягом останнього року відповідачка перестала надавати їм допомогу, тому 23 вересня 2020 року вони звернулися до нотаріуса, яка надала їм копію укладеного договору. Після ознайомлення зі змістом договору, позивачі просили визнати його недійсним, оскільки він був укладений внаслідок помилки щодо природи правочину.
Як на підставу для задоволення позову, позивачі посилалися на те, що вони
є особами похилого віку і через стан свого здоров`я потребували догляду
і сторонньої допомоги, тому вони і уклали оспорюваний за предметом позову правочин, вважаючи його договором довічного утримання.
Також позивачі наголошували на тому, що фактична передача спірного будинку за оспорюваним договором відповідачці не відбулася, тому що вони і надалі продовжують проживати у вказаному об`єкті нерухомості.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування належних ОСОБА_1 частки та ОСОБА_2 частки житлового будинку за адресою:   АДРЕСА_1 , укладеного 30 вересня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 вересня 2017 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Барановою Ж. В., зареєстрованийу реєстрі за № 618. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840,80 грн витрат на сплачений судовий збір. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 840,80 грн витрат на сплачений судовий збір.
Суд першої інстанції задовольнив позов, оскільки дійшов висновку, що укладаючи спірний договір дарування, позивачі помилялися щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняли фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання передаючи належну кожному з них частину будинку відповідачці. Про наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) свідчить те, що позивачі є особами похилого віку, за станом здоров`я потребують стороннього догляду і матеріальної допомоги, укладаючи з відповідачкою договір дарування належного їм на праві власності будинку діяли під впливом помилки, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за ними. Після укладення договору дарування
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували проживати у спірному будинку, сплачувати комунальні платежі, тобто передача будинку фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри останніх на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.
Районний суд відхилив клопотання відповідачки про застосування позовної давності, посилаючись на те, що з даних відстеження поштового відправлення № 8960009812493 випливає, що позовна заява подана позивачами до суду через засоби поштового зв`язку 28 вересня 2020 року. У свою чергу оспорюваний договір дарування укладений 30 вересня 2017 року, тому позовна давність не пропущена. Крім того, пунктом 15 договору передбачено, що цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а інший примірник видається обдарованій. Отже, дарувальникам (позивачам) копія договору не вручалась. Таким чином, позивачі дізналися про те, що мав місце договір дарування, а не договір довічного утримання, після отримання примірника такого у вересні 2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 помер.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15 березня 2022 року провадження у справі зупинено до вступу у справу правонаступників померлого позивача
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла позивачка ОСОБА_2 .
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 19 травня 2023 року поновлено провадження у справі та витребувано від приватного нотаріуса копію спадкової справи за померлим ОСОБА_1 .
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року витребувано від приватного нотаріуса Лукач Т. М. копію спадкової справи за померлою
ОСОБА_2 .
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року залучено до участі у справі як правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Залучено до участі у справі як правонаступників померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Мукачівського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року - без змін.
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування. Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов. Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни не має, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються на неправильній оцінці фактичних обставин справи та помилковому тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини між сторонами, а тому не заслуговують на увагу.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У липні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області
від 11 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду
від 30 травня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Матеріали касаційної скарги містять також клопотання про зупинення дії рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2024 року.
 
Підставами касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду
від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6698/17, від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 263/11684/18, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 127/23145/21, від 10 травня 2023 року у справі № 404/7307/14, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20 та постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявниця також зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що на момент укладення договору дарування 30 вересня 2017 року позивачі потребували догляду чи сторонньої допомоги через свій незадовільний стан здоров`я чи матеріальне забезпечення. Зокрема, надані позивачами до суду першої інстанції медичні документи свідчать про те, що на час укладення оспорюваного договору дарування (30 вересня 2017 року) позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні не перебували та постійного стороннього догляду не потребували. Свідомість їх була ясна. Згідно з амбулаторною книгою ОСОБА_1 у 2016 році міститься єдиний запис про лікування токсичного гепатиту, алкогольної інтоксикації у травні 2016 року, тобто задовго до укладення оспорюваного договору. Проте через тиждень ОСОБА_1 вже був виписаний
у задовільному стані з лікарні. У подальшому до 2018 року ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні не перебував. Стороннього догляду та допомоги не потребував. Наявне у нього хронічне захворювання печінки не може бути підтвердженням перешкод у сприйнятті інформації чи причиною психічних відхилень і труднощів у сприйнятті змісту оскаржуваного договору у вересні
2017 року. Виписка з медичних карток стаціонарного хворого за № 15233 ОСОБА_1 , довідка Ракошинської АЗПСМ від 25 травня 2020 року, виписки центру сімейної медицини Медлай 2020 року не можуть бути належними та допустимими доказами того, що позивачі потребували стороннього догляду та матеріальної допомоги станом на вересень 2017 року, оскільки вони датовані 2020 роком, тобто через три роки після укладення оспорюваного договору, відповідно не можуть бути підтвердженням хибного сприйняття укладеного ними договору дарування станом на 30 вересня 2017 року.
 
Також, як вказує заявниця, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що сам по собі похилий вік позивачів є тією обставиною, яка унеможливлює правильне сприйняття позивачами певних фактів і обставин при укладенні спірного правочину. Те, що на день укладення договору дарування 30 вересня
2017 року волевиявлення позивачів було вільним і вони не помилялися щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, свідчить і те, що до укладення договору нотаріус попередньо ознайомила їх з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, зокрема у пункті 9 договору сторони підтвердили, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, цей договір не має характеру фіктивних та удаваних угод. Це підтверджується
і письмовими поясненнями приватного нотаріуса, яка посвідчувала оспорюваний договір дарування.
Окрім цього, фактична передача житлового будинку відбулася ще на момент підписання договору (пункт 7 договору дарування житлового будинку). Посилання на те, що спірний будинок є єдиним житлом позивачів, що є доказом відсутності їх волі на укладення договору дарування чи помилки щодо природи спірного правочину, не можуть бути підтвердженням висновків судів, адже сторони
є родичами і укладення такого правочину, як дарування між батьками та дочкою, не доводить протилежного. При цьому оспорюваний договір дарування житлового будинку гарантує право позивачів на безоплатне проживання у подарованому ним будинку пожиттєво (пункт 12 договору). Посилання позивачів на погіршення стосунків в сім`ї між ними та дочкою через декілька років після оформлення договору дарування, а саме у 2020 році не доводять існування помилки саме під час підписання ним зазначеного договору у вересні 2017 року.
 
Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_3 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_3 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 303/5688/20 із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення дії рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2024 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У вересні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 303/5688/20.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувані судові рішення- без змін з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Будинок АДРЕСА_1 згідно
з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна
від 22 вересня 2020 року № 2249911867, належав на праві власності позивачам (по частки).
 
Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
30 вересня 2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 (дарувальники) та ОСОБА_3 (обдарована) уклали договір дарування житлового будинку, за яким дарувальники передали у власність обдаровуваної безоплатно належний їм цілий житловий будинок з приналежними до будинку надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 618.
 
У пункті 12 договору зазначено, що сторони домовилися, що дарувальники мають право пожиттєво проживати у відчужуваному житловому будинку.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України, далі - 
ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині
є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Зазначаючи про недійсність вчиненого ними договору дарування, позивачі посилалися на те, що помилилися щодо правової природи правочину, оскільки мали намір на укладення договору довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за ними, а не договору дарування їх єдиного житла, яке вони продовжують утримувати.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:
 
під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;
 
під природою правочину належить розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);
 
помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);
 
поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець
і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки
у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6698/17 та постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, на які, зокрема, посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим
у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим
у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20), на яку також посилається заявниця, вказано, що: «Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_2 довели, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вони помилилися стосовно правової природи укладеного ними правочину, відповідно існують підстави, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Укладаючи оспорюваний договір, позивачі сподівалися на те, що відповідачка буде їх довічно утримувати, а тому під час укладення оспорюваного договору дарування вони помилилися щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання, передаючи належне їм майно
ОСОБА_7 , так як потребували стороннього догляду (на час укладення оспорюваного договору позивачу ОСОБА_1 було 80 років, а позивачці ОСОБА_8 -
78 років) та підтримки, у тому числі для придбання ліків (бо мали проблеми із здоров`ям) та продуктів харчування.
 
Як установлено судами, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , відповідно, з 12 квітня
1982 року та 06 вересня 1983 року, є зареєстрованими та проживали у спірному будинку, і на момент пред`явлення позову продовжували проживати у цьому будинку. Належний їм будинок є їх єдиним житлом. Позивачі після укладення договору дарування продовжували сплачувати послуги за користування електричною енергією та земельний податок із фізичних осіб. Тобто передача будинку фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри позивачів на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.
В оспорюваному договорі (пункт 12 договору) сторони домовилися, що дарувальники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мають право пожиттєво проживати
у відчужуваному житловому будинку.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахувавши встановлені обставини щодо віку позивачів на момент укладення договору дарування, а також відсутності іншого житла, дійшов обґрунтованого висновку про наявність помилки у діях позивачів під час підписання ними цього договору.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що сторони 30 вересня 2017 року уклали саме договір дарування із повним розумінням позивачами цієї обставини, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку відповідачки, підтверджує необґрунтованість заявлених її батьками позовних вимог, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. Тому такі доводи відхиляються.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Доводи касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 жовтня
2019 року у справі № 640/6698/17, від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року
у справі № 447/2297/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 263/11684/18,
від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 127/23145/21, від 10 травня 2023 року у справі № 404/7307/14, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 25 квітня
2024 року у справі № 336/6427/20 та постанові Верховного Суду України
від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, суд касаційної інстанції відхиляє
з таких підстав.
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі                               № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору)
й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами
й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
 
Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Водночас Верховний Суд, проаналізувавши наведені заявницею постанови, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи,
а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів
і встановлених на їх підставі обставин.
Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків судів попередніх інстанції з приводу заявленої відповідачкою позовної давності до вимог позивачів, тому суд касаційної інстанції, в силу вимог статті 400 ЦПК України, оцінку цьому не надає.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи. Надані сторонами доказі оцінені судами у їх сукупності.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням про задоволення позову.
 
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 травня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник