ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року          м.Дніпро         Справа №  904/3032/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)
суддів: Кощеєва І.М., Чус О.В.
при секретарі судового засідання: Карпенко А.С.

Представники сторін:
від позивача: Михайлов Денис В`ячеславович (в залі суду) - від КП "Жовтоводський водоканал" Дніпропетровської обласної ради - адвокат, Довіреність № 3534 від 31.10.2024р.
представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Кропоткіна 20/22” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2024 у справі №904/3032/24 (суддя Дупляк С.А.)
за позовом Комунального підприємства "Жовтоводський водоканал" Дніпропетровської обласної ради 
до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Кропоткіна 20/22" 
про встановлення постійного безоплатного сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Комунальне підприємство "Жовтоводський водоканал" Дніпропетровської обласної ради (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Кропоткіна 20/22" (далі - відповідач), у якій позивач просив суд встановити його підприємству постійний безоплатний сервітут щодо технічного підвального приміщення будинку №20 по вулиці Героїв Чорнобиля в місті Жовті Води Дніпропетровської області для встановлення та обслуговування вузла комерційного обліку централізованого водопостачання.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2024 у справі №904/3032/24 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Встановлено Комунальному підприємству "Жовтоводський водоканал" Дніпропетровської обласної ради (52204, Дніпропетровська область, місто Жовті Води, ВУЛИЦЯ 8-ГО БЕРЕЗНЯ, будинок 40-А; ідентифікаційний код 32182594) постійний безоплатний сервітут щодо технічного підвального приміщення будинку №20 по вулиці Героїв Чорнобиля в місті Жовті Води Дніпропетровської області для встановлення та обслуговування вузла комерційного обліку централізованого водопостачання.
Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Кропоткіна 20/22" (52000, Дніпропетровська область, Кам`янський район, місто Жовті Води, вул. Кропоткіна, будинок 20, 22; ідентифікаційний код 43590641) на користь Комунального підприємства "Жовтоводський водоканал" Дніпропетровської обласної ради (52204, Дніпропетровська область, місто Жовті Води, ВУЛИЦЯ 8-ГО БЕРЕЗНЯ, будинок 40-А; ідентифікаційний код 32182594) 3.028,00 грн (три тисячі двадцять вісім грн 00 к.) судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що з моменту повідомлення співвласників багатоквартирного будинку шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті позивача будь-яких рішень з самостійного встановлення вузла комерційного обліку в місцях вводу зовнішніх інженерних мереж у будівлю відповідачем не прийнято, а тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, через систему "Електронний суд",   Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Кропоткіна 20/22”   подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/3032/24 за позовом Комунального підприємства «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради» до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кропоткіна 20/22» та ухвалити нове, яким відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог. 4. Стягнути з Комунального підприємства «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради» на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кропоткіна 20/22» судовий збір.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Скаржник зазначає, що позивачем не долучено до матеріалів справи, а судом  першої інстанції не досліджено наявність:
- будівлі, приміщень, земельної ділянки у власності ОСББ;
- статут ОСББ;
- надання ОСББ послуг з управління багатоквартирним будинком;
- відношення відповідача до управителя багатоквартирного будинку;
- наявність правових відносин між позивачем та відповідачем;
- відношення відповідача до споживача комерційних послуг централізованого водопостачання, які регулюються 2 статтеб Закону №2119-VIII.
На переконання апелянта, позивачем не доведено, а судом першої інстанції помилково встановлено, що відповідач є власником будівлі і земельної ділянки, який має право відповідно до закону самостійно приймати рішення з питання володіння, утримання та користування спільним майном та помилково визначено відповідача належним відповідачем за ознаками права власності або іншого речового права.
За доводами скаржника, суд першої існтанції дійшов помилкового висновку про укладення безоплатного повтійного сервітуту для суб`єкта підприємницької діяльності.
Разом з тим, позивач не надав жодного доказу звернення ним до власників/співвласників та до самого відповідача з питання встановлення сервітуту та погодження умов його встановлення. В матеріалах справи також відсутні докази від позивача належності речового права у відповідача.
Крім того, скаржник зауважує, що судом першої інстанції не досліджено відповідність підвального приміщення будівельним нормам і правилам, не дослідив наявність альтернативного варіанту встановлення вузла комерційного обліку, що сприяло прийняття ним невірного рішенняю Не досліджене судом першої інстанції, а позивачем не доведене його погодження з власником порядку та способу встановлення вузла комерційного обліку, не погоджено і умови встановлення сервітуту.
Апелянт наголошує, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів, які б підтверджували надання повідомлення на паперовому носії кожному власнику (співвласнику). Таким чином, твердження позивача про проінформованість відповідача як нібито «власника», є лише припущенням і не відповідає дійсним обставинам справи. 
Позивачем не доведено, а судом першої інстанії не обгрунтовано, що документи, які не підписані або не завірені підписом уповноваженої особи Позивача, якою визачена директор Харитонова Олена Олегівна, є належними документами та належними доказами позивача у справі №904/3032/24.
Окрім того, скаржник зазначає, що з наданих позивачем документів та доказів, доданих до матеріалів позову, не підтверджується, що у позивача виготовлена та наявна саме проектна документація для встановлення вузла комерційного обліку, яка має підтвердження до межі майнової належності за ознаками права власності або іншого речового права.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

23.12.2024 до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради» на апеляційну скаргу, згідно змісту якого позивач зазначає наступне:
Відповідно до ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» відповідач наділений усіма правами та обов`язками (є належним відповідачем), що виникають у правовідносинах між позивачем, як оператором зовнішніх інженерних мереж із відповідачем, чк власником (співвласником) будівлі при виконанні вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» №2119-VIII від 22.06.2017 року.
Позивач наголошує на тому, що у КП «ЖВК» ДОР» відсутня можливість виконати  вимоги чинного законодавства щодо оснащення будинку 20 по вулиці Героїв Чорнобиля вузлом комерційного обліку холодної води іншим способом, аніж встановлення сервітуту щодо технічного підвального приміщення будинку 20 по вулиці Героїв Чорнобиля міста Жовті Води Дніпропетровської області.
Позивач також звертає увагу, що інформація про проектну документацію «Реконструкція вводів зовнішніх інженерних мереж водопостачання у будинки з оснащенням вузлами комерційного обліку послуг з централізованого водопостачання в Жовтоводській територіальній громаді, Кам`янського району, Дніпропетровської області» №1Е/130423 від 19.05.2023р. наявна в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва, розробником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА ВЕСТ ТРЕЙД», реєстраційний номер документу: PD01: 7202-8396-6727-9539. Таким чином, проектна документація виготовлена розробником відповідно до норм діючого законодавства і не є предметом розгляду даної справи.
Згідно доводів позивача, відповідач у встановлений законодавством строк не надав згоду на встановлення вузла комерційного обліку на запропонованих  оператором зовнішніх інженерних мереж умовах (не надав відповіді на повідомлення про намір встановити вузол комерційного обліку від 03.04.2024), про намір самостійно обладнати будівлю вузлом комерційного обліку не повідомив.
Позивач стверджує, що встановлення вузла комерційного обліку має здійснюватися у захищеному приміщенні на стороні споживача (захищеність від несанкціонованого доступу, оскільки відповідальність за цілісність даного приладу несуть саме співвласники (власник) будинку.
На підставі викладеного, позивач вважає доводи апеляційної скарги належним чином не обґрунтованими.
23.12.2024 до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання ОСББ «Кропоткіна 20/22», яким останній просить долучити до справи роз`яснення Міністерства розвитку громад та територій України №23019/25/10-24 від 09.12.2024 стосовно обов`язку оператора зовнішніх мереж повідомлення кожного власника (співвласника) будівлі на паперових носіях.
В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначає, що не бачив необхідності надавати таке роз`яснення до суду першої інстанції, оскільки абзац 4 пункту 4 Порядку №444 містить пряму норму для Позивача забезпечити доведення до відома власників (співвласників) будівлі інформації про намір встановити вузол комерційного обліку шляхом повідомлення на паперовому носії кожного власника (співвласника) будівлі протягом тридцяти днів з дня розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті оператора зовнішніх інженерних мереж.
Щодо поданого клопотання колегія суддів зазначає наступне:
Згідно з частиною другою статті 80 ГПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини четверта, п`ята цієї статті).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).
Усі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з позовною заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.
Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою.
Відсутність доказів на момент розгляду справи судом першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України не залежно від причин неподання позивачем таких доказів.
Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, відповідний правовий висновок викладено в постанові КГС ВС 28.07.2020 у справі № 904/2104/19.
Наведені положення передбачаються наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (правовий висновок, наведений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14).
Так, відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономаренко проти України»).
Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема: подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.
При цьому учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України).
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.  80 ГПК  України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст.  80 ГПК  України).
Апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції. В той же час, процесуальне законодавство допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак, є неприйнятною ситуація, коли сторона просить долучити до матеріалів справи нові докази лише з підстав її необізнаності щодо необхідності подання усіх наявних в неї доказів чи її суб`єктивної позиції щодо недоречності їх подання. Тим більше не може вважатися поважною причиною те, що суд не вимагав подання певних доказів, оскільки господарський процес побудований на принципах диспозитивності та змагальності сторін, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому останні повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та надавати суду усі наявні у них докази, якими обґрунтовуються їх вимоги та заперечення, разом із першими заявами по суті справи.
Колегія суддів зважає, що прийняття судом до розгляду несвоєчасно поданих доказів без поважних на те причин, а лише через неналежну підготовку сторони щодо судового розгляду справи, порушує імперативні норми Господарського процесуального кодексу України та унеможливлює дотримання принципу рівності учасників справи і неупередженості суду.
До того ж, як передбачено ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, (яким відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів), яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15 та від 14.01.2020 у справі № 925/1082/18).
Згідно ч. 8 ст.  80 ГПК  України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до правового висновку щодо застосування ст. ст. 80, 269 ГПК України, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19).
За сукупністю вказаних обставин, відсутні правові та фактичні підстави для задоволення клопотання та долучення до матеріалів справи згаданих додаткових доказів при здійсненні апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Дармін М.О. (доповідач), судді – Кощеєв І.М., Чус О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №904/3032/24. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/3032/24.
13.12.2024 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Кропоткіна 20/22” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2024 у справі №904/3032/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 17.06.2025 об 12:30 годин.
23.12.2025 Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку “Кропоткіна 20/22” подано клопотання про долучення доказів по справі, в якому просить долучити до матеріалів справи №904/3032/24 роз`яснення Міністерства розвитку громад та територій України №23019/25/10-24 від 09.12.2024.
Щодо клопотання про долучення доказів по справі, колегія суддів виходить з наступного:
Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 269 ГПУ України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відсутність доказів на момент розгляду справи судом першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України не залежно від причин неподання позивачем таких доказів.
Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, відповідний правовий висновок викладено в постанові КГС ВС 28.07.2020 у справі № 904/2104/19
З огляду на вищевикладене, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку “Кропоткіна 20/22” про долучення доказів по справі (а.с. 119-225).
17.06.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

Згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності позивача є КВЕД 36.00 забір, очищення та постачання води.
Рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1643 від 09.12.2010 (переоформлене рішенням №2701 від 03.11.2015) позивачу видано ліцензію (безстрокову) на надання послуг водопостачання та водовідведення.
У листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг надано роз`яснення, що оснащення будівель вузлами комерційного обліку води є вимогою Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Водночас, у вказаному листі зауважено, що норма п. 2 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» зазначеного закону не забороняє здійснювати оснащення будівель вузлами комерційного обліку за рахунок власників (співвласників) будівлі, коштів місцевого або державного бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законом.
03.04.2024 на сайті позивача було опубліковано Повідомлення про намір встановлення вузлів комерційного обліку для будинків міста Жовті Води, і зокрема будинку, яким управляє відповідач. На сайті позивача також вказано, що всі роботи по встановлення вузлів комерційного обліку будуть виконуватись за рахунок оператора зовнішніх інженерних мереж.
Станом на 21.06.2024 співвласники будинку №20 по вулиці Героїв Чорнобиля не повідомили позивача про намір самостійно обладнати будівлю вузлом комерційного обліку позивач звернувся до голови відповідача з листом від 21.06.2024, у якому позивач просив відповідача організувати та надати доступ до підвального приміщення відповідача 03.07.2024 о 13 год. 00 хв. В якості доказів направлення даного листа відповідачу позивач надав фіскальний чек від 21.06.2024 та рекомендоване повідомлення про вручення особисто голові відповідача 24.06.2024 листа позивача.
03.07.2024 голова відповідача не з`явився та на телефонний дзвінок не відповів представники позивача склали акт про недопуск до підвального приміщення для встановлення вузла комерційного обліку.
    
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, а також дії осіб, які породжують такі права і обов`язки. Однією з форм реалізації цивільного права на користування чужим майном є сервітут.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України, сервітут належить до речових прав на чуже майно. Стаття 401 ЦК України передбачає, що сервітут може бути встановлений щодо іншого нерухомого майна, у тому числі будівлі, для задоволення потреб осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У разі недосягнення домовленості між власником майна та заінтересованою особою, яка має потребу у користуванні таким майном, ст. 402 ЦК України надає останній право звернутися до суду з вимогою про встановлення сервітуту. Таким чином, закон прямо передбачає можливість судового захисту права користування чужим нерухомим майном у випадку, коли інші способи реалізації цього права недоступні.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 ст. 403 ЦК України, сервітут не позбавляє власника майна його основних прав, а лише обмежує їх у певному обсязі задля забезпечення права іншої особи. Цей інститут встановлює баланс інтересів між власником майна та особою, яка потребує його часткового використання.
Частина 1 та ч. 3 ст. 404 ЦК України уточнюють, що сервітут може бути встановлений з метою забезпечення, зокрема, водопостачання, прокладання та експлуатації мереж, і може стосуватись не тільки земельних ділянок, а й іншого нерухомого майна – зокрема технічних приміщень у будівлях.
Аналіз зазначених норм свідчить, що сервітут є передбаченим законом механізмом, який може бути застосований у випадку, якщо у особи відсутня інша реальна можливість задовольнити свої законні потреби у користуванні чужим нерухомим майном. Його мета – забезпечення ефективного, безперешкодного використання належного майна (в даному випадку – зовнішніх мереж централізованого водопостачання), коли співвласники будинку, всупереч положенням спеціального законодавства, відмовляють у доступі до технічних приміщень для встановлення вузла комерційного обліку.
У контексті вищевикладених положень ЦК України, речове право у формі сервітуту виступає правовим інструментом, який дозволяє заінтересованій особі (сервітуарію) реалізувати своє право на ефективне використання належного їй майна, навіть у разі відсутності домовленості з власником іншого майна, яке є необхідним для такого використання.
Сервітут не передбачає передачу права власності чи розпорядження майном, а встановлюється виключно для задоволення потреб іншої особи – часто немайнового характеру, таких як доступ, підключення до мереж, прохід, обслуговування тощо. При цьому він забезпечує баланс між правами власника майна та особи, що має об`єктивну необхідність у його частковому використанні.
Відповідно, ключовою ознакою встановлення сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення законного інтересу заінтересованої особи будь-яким іншим способом. Якщо між сторонами відсутня домовленість про встановлення сервітуту, а відмова або перешкоди з боку власника унеможливлюють ефективне використання майна позивача, суд за наявності відповідних доказів може встановити сервітут примусово.
Таким чином, у разі звернення до суду позивач повинен довести наявність об`єктивної необхідності у користуванні частиною чужого нерухомого майна (наприклад, технічним приміщенням), а також те, що використання його власного майна без встановлення сервітуту є неможливим або істотно ускладненим. Такий підхід узгоджується з вимогами ст. ст. 401– 404 ЦК України і відповідає загальним принципам цивільного права щодо забезпечення правомірного інтересу при збереженні прав власника.
З урахуванням положень статті 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», у разі створення перешкод для встановлення вузла комерційного обліку у місцях введення зовнішніх інженерних мереж до будівлі, оператор таких мереж має право звернутися до суду з вимогою про встановлення сервітуту на відповідну частину будівлі.
Водночас, відповідно до абзацу третього статті 1 та статті 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання співвласників (ОСББ) є юридичною особою, яка створена для управління, утримання та користування спільним майном багатоквартирного будинку. До компетенції ОСББ належить, зокрема, встановлення сервітутів, визначення порядку користування майном, а також представництво інтересів співвласників у суді та перед іншими суб`єктами.
Крім того, згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», саме ОСББ здійснює управління спільним майном, до якого, відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 цього Закону, належить і підвальне приміщення. У зв`язку з цим, незалежно від наявності чи відсутності господарських (договірних) відносин між оператором зовнішніх інженерних мереж та ОСББ, вимога про встановлення сервітуту має речово-правовий характер та повинна бути адресована саме ОСББ як уповноваженій юридичній особі, що здійснює управління спільним майном будинку.
Таким чином, саме ОСББ, яке відповідно до закону володіє повноваженнями щодо розпорядження спільним майном, є належним відповідачем у правовідносинах з оператором зовнішніх інженерних мереж у справі про встановлення сервітуту для облаштування та обслуговування вузла комерційного обліку.
На підставі наведеного, колегією суддів відхиляються помилкові доводи апеляційної скарги в частині залучення позивачем неналежного відповідача в особі ОСББ «Кропоткіна 20/22», а саме: «… Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. 
Аналізуючи дані правові норми, можна прийти до висновку, що ОСББ - це неприбуткова юридична особа, яка має на меті захист законних прав та інтересів співвласників багатоквартирного будинку. 
Згідно з вимогами Закону «Про ОСББ» управління таким об`єднанням здійснюють органи управління, які створюються відповідно до рішення співвласників житлових і нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Такі органи підзвітні співвласникам та повинні діяти в межах наданих співвласниками повноважень, лише за згодою на це співвласників відповідно до норм закону. …
… Крім того, Відповідач звертав увагу суду, що відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2119 терміни «співвласник багатоквартирного будинку» та «спільне майно багатоквартирного будинку» вживаються у значеннях, визначених Законом України від 14.05.2015 №417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі – Закон №417). 
Отже, при застосуванні спеціального Закону №2119 ці терміни можуть вживатися лише у визначенні Закону №417. Відповідно, Закон №2119 не обмежує прав співвласників, визначених Законом №417. Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, а судом першої інстанції не досліджене наявність: - будівлі, приміщень, земельної ділянки у власності ОСББ, - статут ОСББ; - надання ОСББ послуг з управління багатоквартирним будинком; - відношення Відповідача до управителя багатоквартирного будинку; - наявність правових відносин між Позивачем та Відповідачем; -відношення Відповідача до споживача комерційних послуг централізованого водопостачання, які регулюються 2 статтею Закону №2119. 
Позивачем не надано доказів та не доведене те, що Відповідач, як нібито «власник» багатоквартирного будинку та земельної ділянки прибудинкової території, має право приймати одноособові рішення з питання використання та обмеження використання спільного майна багатоквартирного будинку. 
Відповідач надав до суду першої інстанції свої зауваження з цього питання у Відзиві на позовну заяву від 26.07.2024 та Додаткових поясненнях у справі від 25.09.2024. Судом першої інстанції ці зауваження не досліджені. Відповідно до абзацу 6 частини 3 статті 3 Закону №2119, оператор зовнішніх інженерних мереж, до яких приєднана (приєднується) будівля, може вимагати встановлення судом сервітуту щодо частини будівлі, в/на якій обладнується вузол комерційного обліку, для встановлення та обслуговування такого вузла обліку. Однак, Закон №2119 не надає оператору зовнішніх інженерних мереж право або обов`язок вимагати постійний безоплатний сервітут від особи, яка не є власником будівлі чи частини будівлі. 
Суд першої інстанції розглянув детально хронологічні обставини відносин сторін тільки з позиції Позивача, але не дослідив, що Відповідач не є належним відповідачем. 
Таким чином, Позивачем не доведене, а судом першої інстанції помилково встановлено що Відповідач є власником будівлі і земельної ділянки, який має право відповідно до закону самостійно приймати рішення з питання володіння, утримання та користування спільним майном та помилково визначено Відповідача належним відповідачем за ознаками права власності або іншого речового права. 
Відтак, Позивач звернувся до суду з позовом до неналежного відповідача, стосовно якого судом не встановлено, наявних даних про те, що обов`язок виконати вимоги Позивача лежить саме на Відповідачеві. 
Суд першої інстанції не дослідив, що дозвіл на укладання договору сервітуту між Позивачем та Відповідачем може бути наданий виключно загальними зборами співвласників ОСББ «Кропоткіна 20/22» відповідно до спеціального Закону «Про ОСББ». В іншому випадку такий договір буде визнано недійсним відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України з правовими наслідками відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України. 
Суд першої інстанції не надав оцінку такій невідповідності, неправильно визначив обставини правовідносин та неправильно встановив інші обставини, які мають значення для справи. …» як такі, що грунтуються на помилковому тлумаченні характеру спірних правовідносин.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).
Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК).
Аргумент апелянта стосовно того, що: «… Судом першої інстанції не встановлено, що передумовою звернення до суду у Позивача повинен бути в наявності предмет сервітуту та доказ вчинення ним дій щодо встановлення сервітуту та не досягнення на це згоди сторін. Позивач відповідно до позовної заяви, вимагав тільки від Відповідача надання доступу як «власника» будинку, що не відповідає нормам законодавства.
Позивач не надав жодного доказу звернення ним до власників/співвласників та до самого Відповідача з питання встановлення сервітуту, а також погодження умов його встановлення. Суд першої інстанції не дослідив, що у Позивача була можливість звернення щодо встановлення сервітуту до власника/співвласників, якою він не скористався.
Відсутні у матеріалах справи і докази від Позивача належності речового права у Відповідача.
Таким чином, судом першої інстанції не досліджені норми матеріального та процесуального права відповідно до вимог статті 403 ЦКУ, що призвело до прийняття помилкового рішення …» відхиляються колегією суддів як такі, що грунтуються на неправильному розумінні скаржником норм матеріального права, які їх регулюють. 
Так, у позовній заяві Позивачем чітко сформульовано вимогу про встановлення сервітуту відповідно до статті 403 Цивільного кодексу України - а саме, про надання права доступу та користування частиною будівлі (технічним приміщенням) з метою встановлення та обслуговування вузла комерційного обліку. Таким чином, як предмет, так і обсяг сервітуту були визначені належним чином, що спростовує твердження про відсутність визначеного предмета спору. 
Сам факт звернення Позивача до суду з позовом про встановлення сервітуту свідчить про відсутність згоди Відповідача на добровільне надання доступу до спільного майна для виконання вимог закону. Зокрема, у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують вжиття Позивачем заходів для досягнення такої згоди.
Оскільки станом на 21.06.2024 співвласники будинку №20 по вулиці Героїв Чорнобиля не повідомили позивача про намір самостійно обладнати будівлю вузлом комерційного обліку позивач звернувся до голови відповідача з листом від 21.06.2024, у якому позивач просив відповідача організувати та надати доступ до підвального приміщення відповідача 03.07.2024 о 13 год. 00 хв. В якості доказів направлення даного листа відповідачу позивач надав фіскальний чек від 21.06.2024 та рекомендоване повідомлення про вручення особисто голові відповідача 24.06.2024 листа позивача.
У зв`язку із тим, що 03.07.2024 голова відповідача не з`явився та на телефонний дзвінок не відповів представники позивача склали акт про недопуск до підвального приміщення для встановлення вузла комерційного обліку.
На момент подання позовної заяви вузол комерційного обліку у зазначеному будинку залишався не встановленим, що унеможливлювало виконання Позивачем вимог чинного законодавства щодо забезпечення комерційного обліку теплової енергії та водопостачання. У зв`язку з цим Позивач змушений був звернутися до суду з вимогою про встановлення сервітуту щодо частини будівлі, в якій має бути розміщено відповідне обладнання, з метою його встановлення та подальшого технічного обслуговування.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Таке оснащення та відповідна проектна документація не потребують видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла комерційного обліку, погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, операторами зовнішніх інженерних мереж, виконавцями комунальних послуг.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 206 від 09.08.2018 затверджено "Порядок оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку" (далі – Порядок № 206).
Відповідно до п. 1. Порядку № 206, цей Порядок визначає процедуру оснащення будівель вузлами комерційного обліку оператором зовнішніх інженерних мереж та власником (співвласниками) будівлі, узгодження умов такого оснащення та вимоги до місць встановлення.
Оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил та з урахуванням Закону України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання” і не потребує видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла комерційного обліку, а також погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, операторами зовнішніх інженерних мереж, виконавцями комунальних послуг (п. 11. Порядку).
Відповідно до п.13 цього Порядку № 206, вузлами комерційного обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у житлових та нежитлових будівлях. Вузол комерційного обліку встановлюється на стороні споживача на межі майнової належності у точці приєднання (вводу) до зовнішніх інженерних мереж відповідних внутрішньобудинкових інженерних систем будівлі, а в разі неможливості встановлення - в іншому місці якомога ближче до точки приєднання.
Для споживача комунальних послуг, якому послуга з постачання теплової енергії та/або гарячої води постачається зовнішніми інженерними мережами для групи нежитлових будівель та/або споруд, що є єдиним майновим комплексом, зовнішніми інженерними мережами, що належать споживачу, вузол комерційного обліку встановлюється на межі майнової належності на стороні споживача в кожній точці приєднання (вводу) до зовнішніх інженерних мереж. У разі неможливості встановлення вузла комерційного обліку на межі майнової належності вузол комерційного обліку встановлюється за домовленістю сторін в іншому місці якомога ближче до межі майнової належності.
Вузол комерційного обліку встановлюється в окремому приміщенні, що відповідає вимогам, установленим пунктом 15 цього Порядку, державним будівельним нормам і правилам, вимогам експлуатації засобу вимірювальної техніки, визначеним у супровідній документації до нього (за наявності), а вузол комерційного обліку теплової енергії - в приміщенні індивідуального теплового пункту.
З метою здійснення оснащення будинку № 20 по вулиці Героїв Чорнобиля  міста Жовті Води Дніпропетровської області вузлом комерційного обліку було погоджено робочий проект 1Е/130423 «Реконструкція вводів зовнішніх інженерних мереж водопостачання у будинки з оснащенням вузлами комерційного обліку послуг з централізованого водопостачання в Жовтоводській територіальній громаді, Кам`янського району, Дніпропетровської області».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано взяв до уваги як публічний інтерес, що реалізується Позивачем відповідно до Закону України №?2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», так і принцип пропорційності втручання у право користування спільним майном. Встановлення вузла комерційного обліку не змінює цільового призначення приміщення, не обмежує співвласників у правах володіння, користування або розпорядження майном, а виконується виключно для забезпечення технічної реалізації вимог чинного законодавства.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Оскільки проектна документація містить технічне обґрунтування місця підключення відповідно до будівельних норм, а відповідачем не доведено наявності безумовних або достатніх підстав для визнання недостовірним місця встановлення водомірного лічильника, не надано належних технічних доказів, які б спростували проектну документацію, доводи апеляційної скарги в частині того, що: «… Приписами Закону №2119 не передбачене встановлення вузла комерційного обліку виключно у підвальних приміщеннях багатоквартирного будинку. Законодавчими нормами визначене встановлення вузла комерційного обліку на межі майнової належності в кожній точці приєднання до зовнішніх водопровідних мереж за ознаками права власності або іншого речового права. Отже, встановлення комерційного приладу обліку не передбачає обов`язкового та виключного його встановлення у підвальному приміщенні будинку та може бути встановлене в камерах (колодязях) відповідно до розробленого Позивачем проекту або в інших приміщеннях, розташованих якнайближче до межі майнової належності.
Позивач у своїх доводах не надав правдивих тверджень (доказів) з питання відсутності можливості встановлення вузла комерційного обліку в іншому місці. Докази, надані позивачем, окрім невідповідності будівельним правилам та нормам, містять припущення та бажання Позивача встановити прилад комерційного обліку тільки на мережах, які відносяться до спільного майна співвласників будинку, але ці докази не підтверджують дійсні обставини справи.
Незважаючи на заперечення Відповідача, суд першої інстанції не прийняв до уваги і не дослідив наявний в матеріалах справи документ Проект «Реконструкція вводів зовнішніх інженерних мереж водопостачання у будинки з оснащенням вузлами комерційного обліку послуг з централізованого водопостачання в Жовтоводській територіальній громаді, Кам`янського району Дніпропетровській області» (надалі - Проект), де на 40 сторінці Проекту чітко вказано про альтернативне встановлення вузла комерційного обліку, а саме:
«Вузол комерційного обліку дозволено встановлювати в камері (колодязі), що влаштована в місці під`єднання до централізованих мереж водопостачання.»
Крім того, відповідно до частини 15 Порядку №206 приміщення, в якому встановлюється вузол комерційного обліку, обстежується представниками Позивача та власником (співвласником) будівлі або уповноваженими представниками. За підсумками обстеження повинен був складений протокол узгодження місця встановлення вузла комерційного обліку у довільній формі. Позивачем не надано доказів проведення такого обстеження на відповідність підвального приміщення будівельним нормам і правилам, що підтверджує відсутність у Позивача доказів про відповідність підвального приміщення санітарним нормам та правилам, визначеним у частині 14 Порядку №206.
Таким чином, твердження Позивача про відсутність можливості виконати вимоги чинного законодавства щодо оснащення будинку вузлом комерційного обліку та відповідності підвального приміщення санітарним нормам і правилам не відповідають дійсним обставинам справи і є тільки припущеннями Позивача.
Суд першої інстанції не дослідив відповідність підвального приміщення будівельним нормам і правилам, не дослідив і наявність альтернативного варіанту встановлення вузла комерційного обліку, що сприяло прийняття ним невірного рішення. Не досліджене судом першої інстанції, а Позивачем не доведено його погодження з власником порядку та способу встановлення вузла комерційного обліку, не погоджено і умови встановлення сервітуту. …» відхиляються колегією суддів як такі, що не відповідають фактичним обставинам справи та побудовані на концепції негативного доказу, не підтвердженні належними і допустимими в розумінні статей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказами.
Щодо процедури повідомлення співвласників, суд першої інстанції правомірно виходив з вимог Порядку інформування співвласників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 444 від 06.06.2018, згідно з яким повідомлення вважається належним, якщо воно оприлюднене на офіційному сайті оператора. Додаткові способи повідомлення (вручення паперових повідомлень, розміщення на дошках оголошень) не є обов`язковими за чинним законодавством. 
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Порядоку № 444, 03.04.2024 на офіційному сайті КП «ЖВК» ДОР» https://vvww.evk.dp.ua було розміщено інформацію щодо наміру позивача здійснити обладнання вузлом комерційного обліку централізованого водопостачання будинку за адресою: м. Жовті Води, вул. Героїв Чорнобиля, буд. 20.
Апелянт не надав доказів, які б спростовували факт розміщення інформації. Відсутність реакції відповідача або його представників на таке повідомлення свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку, що не може впливати на обсяг прав позивача.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника відносно помилкових висновків суду щодо укладання постійного безоплатного сервітуту, а саме: «…Положення частини 3 статті 3 Закону №2119 не передбачають встановлення саме постійного безоплатного сервітуту для Позивача як обов`язкової норми для Відповідача. 
Окрім того, судом першої інстанції не враховано, що Позивач є суб`єктом господарювання та є монополістом з надання комунальної послуги централізованого водопостачання та водовідведення. Статутом Позивача (наявний в матеріалах справи) визначено, що підприємство створене для здійснення підприємницької діяльності з надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення населенню та іншим споживачам з метою отримання прибутку. На відміну від Відповідача, який не має прибутку як непідприємницьке товариство, для здійснення функцій, визначених Законом «Про ОСББ», Позивач як суб`єкт підприємницької діяльності має всі підстави для укладення оплатного сервітуту. 
Відповідач надав до суду першої інстанції свої зауваження з цього питання у Відзиві на позовну заяву від 26.07.2024. Судом першої інстанції ці зауваження не розглянуті. 
Суд першої інстанції не врахував того, що Позивач не довів необхідності надання йому постійного безоплатного сервітуту щодо всього технічного підвального приміщення будинку №20 по вулиці Героїв Чорнобиля в місті Жовті Води Дніпропетровської області для встановлення та обслуговування вузла комерційного обліку централізованого водопостачання. 
Не дослідивши даних обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про укладення постійного безоплатного сервітуту для суб`єкта підприємницької діяльності. …» як такі, що  не спростовують вірних висновків  місцевого господарського суду.
Колегія суддів зазначає, що у даній справі обрано саме безоплатний характер користування спірним приміщенням, що є обґрунтованим з огляду на статус позивача як оператора, на якого покладено публічно-правовий обов`язок щодо забезпечення обліку водопостачання. Дії позивача не переслідують мети отримання прибутку від використання підвального приміщення, а мають виключно технічне та функціональне значення — встановлення та обслуговування приладів обліку.
Разом з тим, такий підхід забезпечує належний баланс приватного та публічного інтересу і відповідає положенням статті 13 Конституції України, згідно з якою власність не може використовуватися на шкоду правам, свободам і гідності інших осіб, а також статті 3 Конституції України, яка визначає людину, її права і свободи найвищою соціальною цінністю в державі.
Відтак обраний підхід до врегулювання правовідносин у цій справі є співмірним, правомірним та обґрунтованим з урахуванням публічного характеру функцій, які виконує позивач.
Твердження скражника в частині не зазначення позивачем вартості встановлення вузла комерційного обліку не впливають на вірність висновків суду першої інстанції та результат вирішення даного спору, оскільки необхідність обладнання будинків вузлами комерційного обліку прямо передбачена Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 77 вказаного кодексу, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до   ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази   за   своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі     доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів виснує, що обставини справи, встановлені судом першої інстанції, підтверджуються належними і допустимими доказами, які були всебічно, повно та об`єктивно досліджені, а правова оцінка цих обставин відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Одночасно, судова колегія звертає увагу відповідача (апелянта), що метою ЗУ “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання”, яким передбачено встановлення вузлів комерційного обліку, є приведення ринку надання житлово-комунальних послуг в Україні у цивілізований стан, сприяння енергозбереженню, а відтак - і енергетичній незалежності нашої держави. Цей закон передбачає два види вузлів обліку теплової енергії, холодної і гарячої води: вузол комерційного обліку (загальнобудинковий) і вузли розподільного обліку (квартирні).
Вузол комерційного обліку слугує для вимірювання обсягу всієї теплової енергії/ води, спожитої у будівлі. Тобто, саме за показаннями його приладів обліку визначатиметься, скільки всього теплової енергії чи води спожили всі споживачі в будівлі. Цей обсяг необхідно “розподілити” між споживачами в будинку - тобто, визначити, хто скільки послуг спожив і скільки повинен за них заплатити. Саме для цього і використовуватимуться квартирні лічильники. Точність вимірювання квартирного лічильника води зазвичай нижча, ніж у будинкового. Тому закон передбачає такий базовий принцип розподілу: обсяг, визначений за допомогою загальнобудинкового вузла, буде розподілятися між споживачами пропорційно до показань квартирних лічильників. Закон містить докладніші вказівки щодо розподілу показань вузла комерційного обліку для різних ситуацій, які можуть мати місце на практиці, враховуючи витрати води на загальнобудинкові потреби, випадки несанкціонованого втручання в систему тощо. Завдяки такому підходу знімається проблема “різниці в показаннях” (різниця між сумою показань квартирних лічильників і показаннями будинкового унаслідок різного класу точності), а також проблема втрат внаслідок витоків води з внутрішньобудинкових мереж через їх незадовільний стан (утримання внутрішньобудинкових мереж є відповідальністю співвласників багатоквартирного будинку).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2024 у справі №904/3032/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Кропоткіна 20/22" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4542,00 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Кропоткіна 20/22” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2024 у справі №904/3032/24 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2024 у справі №904/3032/24 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Кропоткіна 20/22”.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.07.2025

Головуючий суддя                                                            М.О. Дармін

Суддя                                                                                          І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                          О.В. Чус