ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" червня 2025 р.           Справа№ 910/9126/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Алданової  С.О. 

за участю:
секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,
представників сторін:
від позивача: Щербак Р.І. (в залі суду),
від відповідача-1: Лов`як С.С. (в залі суду),
від відповідача-2: Ленько М.М. (в залі суду),
від третьої особи-1: Сербулов О.В. (в залі суду),
від третьої особи-2: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 (повний текст складено 17.02.2025)
та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 (повний текст складено 17.02.2025)
у справі № 910/9126/24 (суддя Сівакова В.В.)
за позовом          Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот»
до                    1)   Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України,
2)   Фонду державного майна України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:
1)   Державне підприємство «Адміністрація річкових портів»,
2)   Державний реєстратор Відділу (Центру) надання адміністративних послуг Миронівської міської ради Обухівського району Київської області Іванюта Павло Сергійович,
про                    скасування державної реєстрації та витребування майна,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У липні 2024 року Приватне акціонерне товариство «Судноплавна компанія «Укррічфлот» (далі - Компанія) через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило:
1) скасувати в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності державної реєстрації інформацію (відомості), які містяться у Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності серії та номер: 10-62-30835, виданому 25.11.2023 Фондом державного майна України (далі - ФДМУ, Фонд) про державне майно, а саме: назва майна - Сліп, реєстраційний номер - 33404067.251, код та назва майна відповідно до класифікатора державного майна - 33404067.251.ОБГФЯД019, 2151.2 Портові споруди річкові, інвентарний номер - 10443, місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, б/н, згідно з яким суб`єкт управління, який здійснює управління майном - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі - Міністерство), балансоутримувач державного майна - Державне підприємство «Адміністрація річкових портів» (далі - Адміністрація);
2) скасувати державну реєстрацію права власності держави в особі Міністерства на закінчений будівництвом об`єкт - Сліп, розташований за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. б/н, загальною площею 14254,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2854659023060, номер відомостей про речове право: 53117527, дата державної реєстрації - 21.12.2023;
3) витребувати від держави в особі Міністерства на користь Товариства закінчений будівництвом об`єкт - Сліп, розташований за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. б/н, загальною площею 14254,1 кв. м.
На обґрунтування заявлених вимог Компанія зазначає, що є підприємством, яке здійснює свою діяльність у галузі транспорту та володіє низкою річкових портів та об`єктів портової інфраструктури на річках і станом на 2024 рік до складу юридичної особи АСК «Укррічфлот» входять річкові порти, що розташовані в містах Дніпро, Запоріжжя, Нікополь, Миколаїв, Херсон та Чернігів, а також судноремонтні майданчики в Запорізькій і Херсонській областях, а сама компанія АСК «Укррічфлот» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків вказаних річкових портів та судноремонтних підприємств. До майна, яке належить Компанії на праві власності, входить ряд об`єктів нерухомого майна вказаних річкових портів та судноремонтних майданчиків, зокрема і портова гідротехнічна споруда - Сліп Г-150 інв. № 0078, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 14.
За доводами Компанії, право власності на Сліп Г-150 інв. №0078 не було зареєстроване ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки майно було набуте Компанією у власність у 1993 році в результаті внесення цілісного майнового комплексу до статутного капіталу позивача і на момент його виникнення діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації права власності.
Так, позивач зазначає, що Сліп був побудований за проектом 1949 року Ленінградського відділу Гіпрорічтранс на замовлення Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу. Рік введення Сліпу в експлуатацію - 1951. Сліп входив до складу майна (майнового комплексу) Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу як один з його виробничих майданчиків.
Відповідно до наказу ФДМУ №477 від 10.11.1992 було вирішено створити на базі державного майна транзитного (магістрального) флоту, головного підприємства, 20 підприємств та структурних одиниць «Укррічфлот», Державну акціонерну судноплавну компанію «Укррічфлот» шляхом випуску акцій на повну вартість її майна, а також затверджено статут Державної судноплавної компанії «Укррічфлот». До складу підприємства АСК «Укррічфлот» увійшов «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод», в т.ч. майно (майновий комплекс) вказаного заводу, до складу якого входив спірний Сліп.
Державна реєстрація АСК «Укррічфлот» та підприємств (організацій, філій, представництв), які увійшли до її складу, відбулась в період з липня по серпень 1993 року. Державну реєстрацію АСК «Укррічфлот» було проведено 06.08.1993.
Тож, під час створення АСК «Укррічфлот» та річкових портів держава Україна в особі Фонду державного майна України передала до статутних фондів створених підприємств певне майно, на базі якого здійснюється господарська діяльність.
На думку Компанії, одним із документів, який підтверджує, що Сліп входив до складу майна (майнового комплексу) Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу як один з його виробничих майданчиків, є «Інвентаризаційна відомість основних засобів/будівель, споруд, транспортних засобів і передавальних засобів Запорізького суднобудівельного заводу на 01.09.1992 року». У вказаній інвентаризаційній відомості під порядковим номером 31 розділу «Споруди» міститься запис про Сліп, інв. №0078, рік введення в експлуатацію - 1951. Отже, зазначена інвентаризаційна відомість є письмовим доказом, який підтверджує, що Сліп входив до складу майна (майнового комплексу) Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу та був набутий позивачем у власність в результаті внесення цілісного майнового комплексу до статутного капіталу підприємства позивача.
Разом з тим, позивач зазначає, що оригінал інвентаризаційної відомості у АСК «Укррічфлот» не зберігся.
Компанія також зазначає, що відповідно до «Акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу, код 031449903», затвердженого президентом АСК «Укррічфлот» 28.08.1996, комісією було підтверджено оціночну вартість майна Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу згідно з балансом та іншими документами, необхідними для здійснення оцінки станом на 01.07.1996. В пункті 12 цього акта зазначалась вартість вилученого майна, у т.ч. портових гідротехнічних споруд, що віднесені до категорії державного майна (пп. 12.1 Акта). В пп. 12.1 Акта записи про вартість портових гідроспоруд, що віднесені до категорії державного майна, відсутні (міститься прочерк). Тобто, майно, у т.ч. гідротехнічні споруди, що віднесені до категорії державного майна у складі комплексу «Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу», були відсутні.
У свою чергу в п. 1 відомості розрахунку вартості майна, що знаходиться на балансі «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод АСК «Укррічфлот» станом на 01.07.1996 і не ввійшло до статутного фонду АСК «Укррічфлот», відносно найменування показника: «Портові гідротехнічні споруд, що віднесені до категорії державного майна, всього: у тому числі», також відсутній запис. Вказане також свідчить, що майно, яке не увійшло до статутного фонду АСК «Укррічфлот» та яке віднесено до категорії державного майна, було відсутнє.
На думку позивача, зазначені документи свідчать про те, що з переліку нерухомого майна «Запорізького суднобудівельно-судноремонтному заводу», яке передавалось до статутного фонду АСК «Укррічфлот», не були вилучені гідротехнічні споруди, а тому Сліп не є державним майном, що не увійшло до статутного фонду АСК «Укррічфлот».
У 1996 році відбулося створення підприємства - Закритого акціонерного товариства «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» (далі - ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод», Завод). Засновником ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» було АСК «Укррічфлот», яке згідно з установчим договором від 26.07.1996 про створення Заводу та актом від 28.08.1996 внесло до статутного фонду Заводу внесок (пряму інвестицію) у вигляді основних фондів та оборотних засобів в сумі 22.217.650 грн, що є цілісним майновим комплексом.
Разом з тим, документи, які підтверджували би внесення позивачем до статутного фонду ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» внеску, в т.ч. Сліпу, у АСК «Укррічфлот», на жаль, не збереглися.
В 2001 році відбувалась ліквідація Закритого акціонерного товариства «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод».
01.02.2001 Компанія та Завод уклали Угоду про порядок повернення внеску до статутного фонду у вигляді прямої інвестиції, відповідно до якої основні засоби, зазначені у п. 1 цієї Угоди, за винятком оборотних та основних засобів, необхідних для погашення заборгованості товариства перед його кредиторами, підлягали вилученню і безоплатному поверненню засновнику (позивачу) як внесок (пряма інвестиція) до статутного фонду товариства, що ліквідується.
01.02.2001 Компанія та ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» також уклали Акт повернення частки (основних засобів) Заводу у зв`язку з ліквідацією товариства. В переліку основних засобів, що повертались ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» позивачу, зазначено таке майно, як Сліп інв. №0078.
Також 01.02.2001 складено та підписано акт прийняття-передачі основних засобів АСК «Укррічфлот» у користування філії АСК «Укррічфлот» «Запорізький суднобудівельний-судноремонтний завод», відповідно до якого у користування філії були передані основні засоби, зокрема, Сліп (інв. №0078).
На думку позивача, зазначені документи беззаперечно підтверджують набуття Компанією права власності на спірне нерухоме майно в результаті внесення цілісного майнового комплексу, до складу якого входив і Сліп, до статутного капіталу. У 2001 році, в ході ліквідації та перетворення підприємств позивача, вказане майно входило в перелік основних засобів позивача та його підприємств, що також підтверджує право власності на спірне майно. Тож, вказаними документами підтверджується, що єдиним законним власником, якому належить спірне нерухоме майно, є АСК «Укррічфлот», а державна реєстрація за Міністерством права власності є незаконною та безпідставною.
Компанія вважає, що Сліп під час проведення процедури приватизації у АСК «Укррічфлот» та/або у ЗАТ «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод» не вилучався та увійшов до переліку майна, що було передано Державою Україна в особі ФДМУ позивачу. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №29-р від 25.01.2006 також підтверджується, що Сліп ніколи не відносився до категорії державного майна та до сфери управління Міністерства не передавався.

У позовній заяві Компанія заявила клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, Адміністрації, державного реєстратора Відділу (Центру) надання адміністративних послуг Миронівської міської ради Обухівського району Київської області Іванюту Павла Сергійовича (далі - реєстратор).
Ухвалою  від 31.07.2024 Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Адміністрацію та реєстратора.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 у позові відмовлено повністю.
Суд дійшов висновку, що на момент створення Відкритого акціонерного товариства «АСК «Укррічфлот» гідротехнічні споруди (до яких відноситься і спірний Сліп) належали до об`єктів державної власності, приватизація яких згідно з приписами Закону України «Про приватизацію державного майна» заборонена, та знаходилися в управлінні Мінтрансзв`язку згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №29-р від 25.01.2006.
Тому позивач не міг набути Сліп Г-150 інв. №0078 внаслідок приватизації та включити його до статутного фонду акціонерного товариства під час приватизації. Позивач набув право власності виключно на те державне майно, яке було передано у власність за Переліком нерухомого державного майна, що передавалося у власність Відкритому акціонерному товариству «Акціонерна судноплавна компанія «Укррічфлот». Суд встановив, що зазначений Перелік не містить інформації про передачу до статутного фонду ВАТ «АСК «Укррічфлот» Сліпу, інв. №0078, розташованого у м. Запоріжжя по вул. Глісерна. Отже, Сліп Г-150, інв. №0078 був побудований за часів колишнього СРСР, не підлягав приватизації і не передавався ФДМУ у власність позивачу.
Суд також зазначив, що доказів зворотного позивач не надав, в т.ч. і правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності позивача на спірне майно, його придбання або будівництво. Також позивач не надав суду доказів того, в який саме спосіб і на підставі якого документа підтверджується передача засновником до статутного фонду позивача спірного об`єкта нерухомого майна, а також не зазначив, до якого саме переліку, затвердженого ФДМУ, був включений спірний об`єкт як такий, що переданий до статутного фонду позивача, як і не надано вказаного переліку в якості доказу.
Місцевий суд відзначив, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на необхідність захисту його прав шляхом скасування державної реєстрації інформації про державне майно, скасування державної реєстрації права власності держави на майно та витребування цього майна. Однак за встановлених обставин позивач просить захистити його права, факт порушення яких судом не встановлений. Зазначене є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 стягнуто з Компанії на користь Адміністрації 14  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд встановив, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується факт надання правничої допомоги Адміністрації на погоджену між клієнтом та адвокатом суму у розмірі 14.000,00 грн. Оскільки Адміністрація підтвердила правовий статус адвоката, співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 129 ГПК України витрати Адміністрації на правову допомогу покладаються на позивача повністю в сумі 14 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись із прийнятими судовими рішеннями, Компанія звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 у справі № 910/9126/24 та ухвалити нове, яким позовні вимоги Компанії до Міністерства і ФДМУ задовольнити у повному обсязі; скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 у справі №910/9126/24 та ухвалити нове, яким відмовити Адміністрації у задоволенні вимог про стягнення з Компанії витрат на професійну правничу (правову) допомогу адвоката в розмірі 14 000,00 грн у справі №910/9126/24; стягнути з Міністерства та з ФДМУ на користь Компанії судові витрати.
Оскаржуючи рішення від 17.12.2024, скаржник зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи. На думку скаржника, суд фактично цілком і повністю проігнорував докази, які підтверджують факт передачі спірного майна до статутного фонду позивача. 
За доводами Компанії, відповідно до наказу ФДМУ №477 від 10.11.1992 було вирішено створити на базі державного майна транзитного (магістрального) флоту, головного підприємства, 20 підприємств та структурних одиниць «Укррічфлот» Державну акціонерну судноплавну компанію «Укррічфлот» шляхом випуску акцій на повну вартість її майна, а  також затверджено статут Державної судноплавної компанії «Укррічфлот». До складу підприємства АСК «Укррічфлот» увійшов «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод», в т.ч. майно (майновий комплекс) вказаного заводу, до складу якого входив спірний Сліп, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, б/н. 
Тобто акціонерне товариство, створене у процесі приватизації шляхом перетворення державного підприємства, набуло у власність майно, в т.ч. спірний Сліп. 
Крім цього, за доводами апелянта, письмовими доказами, які підтверджують право власності позивача на спірне майно, є також і документи, що складались під час створення та ліквідації ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» в період часу з 1996 по 2001 роки.
Так, у 1996 році відбулося створення підприємства ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод». Засновником Заводу була АСК «Укррічфлот», яка згідно з установчим договором від 26 липня 1996 року про створення ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» та актом від 28.08.1996 внесла до статутного фонду Запорізького суднобудівельного судноремонтного заводу внесок (пряму інвестицію) у вигляді основних фондів та оборотних засобів в сумі 22 217  650 грн, що є цілісним майновим комплексом. Документи, які підтверджували би внесення позивачем до статутного фонду ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» внеску, в т.ч. Сліпу, у АСК «Укррічфлот» не збереглися. В 2001 році відбувалась ліквідація Заводу, яка супроводжувалась оформленням юридично значимих документів.
Так, 01.02.2001 між позивачем та ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» також було укладено Акт повернення частки (основних засобів) Заводу у зв`язку з ліквідацією товариства. В переліку основних засобів, що повертались ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» позивачу, зазначено таке майно як Сліп інв. № 0078. 
Також 01.02.2001 було складено та підписано акт прийняття-передачі основних засобів АСК «Укррічфлот» у користування філії АСК «Укррічфлот» «Запорізький суднобудівельний-судноремонтний завод», відповідно до якого у користування філії були передані основні засоби, зокрема, Сліп інв. № 0078. 
Тож, Угодою про порядок повернення внеску до статутного фонду у вигляді прямої інвестиції та Актом повернення частки (основних засобів) ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» у зв`язку з ліквідацією товариства від 01.02.2001 підтверджується, що позивач набув право власності на спірне нерухоме майно в результаті внесення цілісного майнового комплексу, до складу якого входив і Сліп, до статутного капіталу. У 2001 році, в ході ліквідації та перетворення підприємств позивача, вказане майно входило до переліку основних засобів позивача та його підприємств, що також підтверджує право власності на спірне майно.
Скаржник вважає, що угода та Акт повернення частки (основних засобів) ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» у зв`язку з ліквідацією товариства є належними та допустимими доказами, що підтверджують обставини того, що спірне майно було набуте позивачем у власність як внесок до статутного капіталу у складі цілісного майнового комплексу та з моменту набуття у власність позивачем відносно майна вчинялися правочини, які свідчать, що майно є власністю позивача.
Апелянт вважає, що спірна гідротехнічна споруда, Сліп, не відносилась до категорії державного майна та не входила до переліку майна (портових гідротехнічних споруд), вилучених із статутного капіталу АСК «Укррічфлот» під час проведення приватизації підприємства позивача. Оскільки спірне нерухоме майно не відносилось до категорії державного майна та під час проведення приватизації не вилучалося зі складу майна підприємства, що приватизувалось, то, відповідно, воно було передано у власність «Запорізькому суднобудівельно-судноремонтному заводу», а отже, у власність позивача. З урахуванням вказаного, саме позивач є законним власником спірного нерухомого майна - гідротехнічної споруди - Сліпу, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна.
На думку скаржника, під час розгляду справи суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки на момент створення, державної реєстрації та формування статутного капіталу юридичної особи позивача норми чинного на той час законодавства не передбачали і не визначали єдиного документа, який підтверджував би передачу певного майна до статутного фонду юридичної особи, створеної в процесі приватизації. Вказане свідчить про порушення ст. 58 Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Апелянт також зазначає, що суд не надав належної оцінки висновку експерта №01/11-24 від 22.11.2024. Так, зазначеним висновком експерта за результатами проведення судової економічної експертизи у справі №910/9126/24 у сукупності з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи, підтверджується обставина про те, що спірне майно входило до цілісного майнового комплексу «Запорізького суднобудівельно-судноремонтного заводу» та було передане до статутного фонду позивача. Водночас судовою економічною експертизою не підтверджується включення спірного майна до переліку державного майна, що не підлягало приватизації, а також те, що під час проведення приватизації АСК «Укррічфлот» спірне майно було вилучено зі статутного капіталу позивача. Окрім того, висновками експертизи підтверджуються обставини щодо обліку спірного майна на балансі позивача, використання позивачем спірного майна у власній господарській діяльності та сплати позивачем орендної плати за земельну ділянку, на якій розташоване спірне майно, за період з 01.01.2018 по 31.10.2024.
Оскаржуючи додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025, скаржник зазначає, що за наявною у нього інформацією Сербулов О.В. є особою, яка входить до штату працівників ДП «Адміністрація річкових портів» та займає посаду начальника юридичної служби Адміністрації. З урахуванням займаної Сербуловим О.В. посади та змін у законодавстві, які відбулись 29.12.2019, у позивача наявні підстави стверджувати, що представництво Адміністрації у справі №910/9126/24 мало здійснюватись у порядку самопредставництва і виконання начальником юридичної служби Адміністрації Сербуловим О.В. своїх посадових обов`язків. АСК «Укррічфлот» зазначає, що за таких обставин у нього наявні підстави стверджувати, що укладений Адміністрацією договір про надання правової (правничої) допомоги щодо здійснення представництва по справі №910/9126/24 адвокатом є безпідставним та таким, що суперечить нормам законодавства та фактичним обставинам справи, а заявлена Адміністрацією сума витрат на правову допомогу є спробою покласти на позивача додаткові необґрунтовані витрати. Суд першої інстанції всі вказані норми законодавства та фактичні обставини справи не врахував та ухвалив стягнути з Компанії на користь Адміністрації необґрунтовані витрати на правову допомогу.
Скаржник відзначає, що в актах прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу), які надані Адміністрацією для підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у справі №910/9126/24, не вказано детальний опис робіт (наданих послуг). В усіх наданих актах прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) міститься загальне зазначення послуги: «Участь у судовому засіданні Господарського суду міста Києва у справі № 910/9126/24 (п. 6.3.4 Договору)». Вказане, на думку апелянта, дає підстави стверджувати, що надані Третьою особою акти прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) суперечать як ч. 3 ст. 126 ГПК України, так і п. 6.8 Договору про надання правової (правничої) допомоги від 06.01.2019 щодо необхідності зазначення в актах детального опису (переліку) наданої правничої допомоги. Позивач зазначає, що за таких обставин у нього наявні підстави стверджувати, що витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у справі №910/9126/24 в частині детального опису (переліку) наданої правничої допомоги належними доказами не підтверджені, а отже, і правові підстави для їх стягнення відсутні. Вказані обставини також були проігноровані судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення по справі. 
Скаржник вважає, що враховуючи подані Адміністрацією докази на підтвердження обсягу наданих послуг, суму заявлених до стягнення з позивача витрат на правову допомогу та статус Адміністрації у справі, у нього (позивача) наявні достатні підстави стверджувати, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення про стягнення з позивача на користь Адміністрації витрат на правову допомогу не врахував всі обставини справи, норми законодавства та правові висновки Верховного Суду, а тому додаткове рішення по справі є незаконним і необґрунтованим та має бути скасоване.

Позиції учасників справи.
Міністерство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів та вимог заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення та додаткове рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.
Як зауважує Міністерство, суд встановив, що ФДМУ передав ВАТ «АСК «Укррічфлот» об`єкти нерухомості, визначені у Переліку нерухомого державного майна, що передавалося у власність ВАТ «Акціонерна судноплавна компанія «Укррічфлот», підписаному 21.08.2000 заступником Голови ФДМУ В.Васильєвим, коли норми Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» містили заборону на приватизацію гідротехнічних споруд, що свідомо не згадується позивачем у своїх письмових поясненнях. Суд правомірно встановив, що спірне нерухоме майно - Сліп, не вибувало з державної власності в порядку і на підставах, визначених законодавством, позивач не подав до суду жодного документа, який підтверджував би передачу Сліпу від держави до АСК «Укррічфлот» відповідно до діючого та передбаченого нормами чинного на той час законодавства порядку.
На думку Міністерства, жоден з перелічених позивачем та наданих АСК «Укррічфлот» документів не є належним доказом передачі Сліпу ні до статутного капіталу АСК «Укррічфлот», ні до статутного капіталу Запорізького суднобудівельного судноремонтного заводу. Проте зазначене у довідці №29/902 від 23.06.2005 (про взяття на баланс Запорізьким суднобудівельним-судноремонтним заводом Сліпу з інв. №0078) свідчить про те, що таке державне майно взято на баланс Запорізьким суднобудівельним-судноремонтним заводом, що відповідає статусу державного майна.
Також суд першої інстанції встановив законність підстав для державної реєстрації права власності Держави в особі Міністерства на Сліп.
Міністерство вважає, що спірне майно - Сліп, є об`єктом державної власності, який згідно із законодавством не міг бути приватизований, не передавався до статутного капіталу АСК «Укррічфлот» і, відповідно, не може бути у власності позивача. Позовна вимога щодо витребування спірного майна від держави в особі Міністерства на користь позивача є незаконною та необґрунтованою і не може бути задоволена.
За доводами Міністерства, суд обґрунтовано встановив відсутність законних підстав для задоволення позову, оскільки апелянт не довів та не підтвердив належними доказами, що Сліп є власністю позивача. Більше того, спірне майно не увійшло, та за правовим статусом не могло увійти, до статутного фонду АСК «Укррічфлот» чи іншої юридичної особи приватного права, оскільки гідротехнічні споруди можуть бути виключно у державній власності, та із державної власності спірне майно не вибувало, у зв`язку з чим доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та не обґрунтованими. 
Твердження апелянта, викладені в апеляційній скарзі, Міністерство вважає суперечливими, безпідставними, а вимоги скарги такими, що задоволенню не підлягають.
Щодо апеляційної вимоги скасувати додаткове рішення Господарського суду України від 21.01.2025 Міністерство зазначає, що це рішення є законним обґрунтованим та доводи, наведені в апеляційній скарзі в цій частині, є безпідставними та не обґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Адміністрація надала відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечує, просить відмовити у її задоволенні, оскаржувані рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.
Щодо аргументів АСК «Укррічфлот» про приватизацію та набуття права власності Адміністрація зазначає, що суд повно та всебічно з`ясував обставини справи та надав оцінку всім аргументам учасників справи, зокрема, і доводам позивача щодо порядку набуття ним права власності на спірний Сліп. Так, створений у процесі приватизації шляхом перетворення державного підприємства, позивач набув у власність лише те державне майно, яке передане йому у власність Фондом. 
Суд першої інстанції встановив, що 21.08.2000 за підписом заступника Голови Фонду В.Васильєва складено Перелік нерухомого державного майна, що передавалося у власність ВАТ «АСК «Укррічфлот», який не містить інформації про передачу у власність позивачу спірного Сліпу. В ході розгляду цієї справи позивач жодним чином не довів, що вказаний Перелік є неналежним і недопустимим доказом того, що спірний об`єкт не передавався Фондом у власність позивачу. Доказів того, що Перелік, зокрема в частині складу та/або змісту майна, оскаржувався позивачем матеріали цієї справи також не містять. 
Щодо посилання апелянта на обставини, пов`язані зі створенням ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод», Адміністрація зазначає, що жодних доказів на підтвердження обставин передачі будь-якого майна, в т.ч. і спірного об`єкта вказаному товариству, позивач не надав.
Також суд встановив, що з огляду на відсутність у позивача правомочностей щодо розпорядження державним майном Сліп інв. № 0078 (який не був внесений до статутного фонду позивача під час приватизації) не міг бути внесений позивачем до статутного фонду ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод».
Стосовно посилання апелянта на лист ФДМУ від 07.12.2009 №10-21-17790 та інші документи Адміністрація зазначає, що, за твердженням апелянта, Фонд цим листом надав позивачу виключний перелік гідротехнічних споруд, вилучених під час приватизації АСК «Укррічфлот». Адміністрація вважає, що законодавство України не передбачало, що відсутність майна у переліку майна, яке не увійшло до статутного капіталу господарського товариства (на який посилається позивач), означає його автоматичне віднесення до майна, яке увійшло до статутного капіталу. Навпаки, законодавчими актами як на дату створення позивача, так і на даний час, встановлено, що товариство набуває право власності виключно на те майно, яке передано у власність його засновником. У зв`язку з наведеним виключним є не перелік майна, яке не включено до статутного фонду акціонерного товариства при приватизації, а перелік майна, що включене до статутного фонду акціонерного товариства при приватизації. Додана до листа Фонду від 07.12.2009 №10- 21-1779 копія «Зведена відомість розрахунків статутного фонду ГАС «Укррічфлот» на 01.09.92 р.» відносно «Найменування показника» портові гідроспоруди «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод» свідчить про відсутність запису про вартість портових гідроспоруд (прочерк), а отже і про те, що саме у статутному фонді позивача відсутній спірний об`єкт.
Адміністрація відзначає, що у жодному із наданих позивачем документів та Переліку ФДМУ від 21.08.2000 немає відомостей про те, що засновник позивача - ФДМУ - передав позивачу у власність державне майно - Сліп у місті Запоріжжя по вул. Глісерна.
Стосовно висновків апелянта, що Сліп не відносився до категорії державного майна, Адміністрація зазначає, що надана позивачем з позовом копія інвентаризаційної відомості станом на 01.09.1992 підтверджує, що станом на вказану дату наявний «Сліп» інв. №0078, введений в експлуатацію в 1951 році, тобто побудований державою СРСР, із чого беззаперечно достатньо зробити висновок, що вказаний об`єкт відносився саме до категорії державного майна.
Стосовно посилання апелянта на оформлення ним технічних паспортів, ремонту Сліпу та обліку на балансі спірного об`єкта Адміністрація зазначає, що суд на підставі досліджених доказів встановив, що Сліп не передавався Фондом у власність позивачу, інші документи, які підтверджують набуття позивачем права власності на вказаний об`єкт, відсутні. Відомості з Єдиного реєстру об`єктів державної власності та з Державного реєстру прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, отже твердження апелянта щодо незаконності державної реєстрації за відповідачем-1 є безпідставними і передчасними, оскільки жодних доказів протилежного не існує. З питання обліку на балансі позивача спірного об`єкта суд відзначив, що «перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності. Що ж до права державної власності, то незалежно від того, на балансі якого підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статусу державної власності».
На думку Адміністрації, апелянт маніпулятивно, безпідставно намагається створити уяву, що спірне майно було передано йому у власність Фондом і він начебто набув на нього право власності саме внаслідок передачі об`єкта ФДМУ. ПрАТ «СК «Укррічфлот» в ході розгляду справи не надало доказів того, в який саме спосіб і на підставі якого документа підтверджується передача Фондом у власність позивача спірного об`єкта нерухомого майна, а також не зазначило, до якого саме переліку, затвердженого ФДМУ, було включено спірне нерухоме майно як таке, що передано позивачу у власність, як і не надало вказаного переліку в якості доказу. Також матеріали цієї справи не містять правовстановлюючих документів позивача на спірні об`єкти нерухомості, їх приватизацію, придбання або будівництво позивачем. Водночас наявний в матеріалах цієї справи Перелік Фонду від 21.08.2000 спростовує вище вказані доводи апелянта, позаяк не містить відомостей щодо передачі Фондом у власність позивача Сліпу у м. Запоріжжя по вул. Глісерній, 14.
Адміністрація також наводить доводи на спростування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 та вважає, що апелянт не навів, яким саме нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи суперечить укладений між Адміністрацією і адвокатом договір, а доводи, що представництво Адміністрації у справі №910/9126/24 мало здійснюватися у порядку самопредставництва є суб`єктивною думкою Апелянта. Посилаючись на висновки Верховного Суду з відповідних питань, Адміністрація зазначає, що апелянт не зазначив норм чинного законодавства України, якими заборонено представництво адвокатом юридичної особи, з якою він перебуває у трудових відносинах. Апелянт заявляв суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу з тих самих мотивів, що і в апеляційній скарзі на додаткове рішення - недостатній деталізації обсягу наданих послуг в поданих суду актах прийому-передачі та тим, що начебто Адміністрація мала діяти в порядку самопредставництва, а не через адвоката. На думку Адміністрації, апеляційна скарга на додаткове рішення ПрАТ «СК «Укррічфлот» не містить жодного обґрунтування в частині обсягу виконаних адвокатом Сербуловим О.В. робіт в межах цієї справи. Участь адвоката Сербулова О.В. в судових засіданнях апелянтом не заперечується та підтверджується наявними в справах доказами.
У відзиві Адміністрація зазначила, що попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що планує понести ДП «Адміністрація річкових портів» у зв`язку із розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, складає 7000,00 грн; адвокат забезпечує представництво клієнта в суді апеляційної інстанції, зокрема, складає, підписує та подає всі необхідні процесуальні документи та, у разі необхідності, забезпечує представництво інтересів клієнта в судовому засіданні.

Компанія надала відповідь на відзиви, у якій наводить доводи на спростування наведеного Міністерством та Адміністрацією у відзивах, просить задовольнити вимоги поданої нею апеляційної скарги.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А, Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9126/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 до надходження матеріалів справи №910/9126/24.
20.03.2025 матеріали справи №910/9126/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 у справі №910/9126/24. Розгляд справи призначено на 07.05.2025.
Судове засідання призначене на 07.05.2025 не відбулось у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги по місту Києву з 09:36 до 12:44.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.05.2025 призначено судове засідання на 26.05.2025.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Сліп, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. б/н, право власності на який зареєстровано за державою в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, та Сліп Г-150 інв. №0078, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 14, є одним й тим самим об`єктом.
Зазначена обставина сторонами не заперечується.
Положенням про Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (скорочено - Мінінфраструктури), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №460 від 30.06.2015 (зі змінами), визначено, що Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері морського та внутрішнього водного транспорту, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері реконструкції та модернізації інфраструктури морського та внутрішнього водного транспорту, з питань безпеки на морському та внутрішньому водному транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на морському та внутрішньому водному транспорті
Згідно з покладеними на Мінінфраструктури завданнями Міністерство здійснює відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності (підп. 55 п. 4 зазначеного вище Положення).
Правові основи управління об`єктами державної власності врегульовано Законом України «Про управління об`єктами державної власності» №185-V від 21.09.2006 (далі Закон № 185).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №185 управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 5 Закону №185).

08.05.1992 відповідно до спільного протоколу ФДМУ та Міністерства України у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва затверджено Концепцію перетворення Українського міжгалузевого державного об`єднання річкового флоту «Укррічфлот» в процесі приватизації.
Згідно із затвердженою Концепцією наказом ФДМУ №477 від 10.11.1992 «Про перетворення підприємств і організацій Українського міжгалузевого державного об`єднання річкового флоту «Укррічфлот» в акціонерні товариства» вирішено створити на базі державного майна транзитного (магістрального) флоту, головного підприємства, 20 підприємств та структурних одиниць «Укррічфлот» (додаток № 1) Державну акціонерну судноплавну компанію «Укррічфлот», до складу якої увійшов Запорізький річковий порт (п. 19 додатку № 1), а також створено на базі інших підприємств окремі акціонерні товариства, перелік яких наведений у додатку № 2.
31.12.1992 Кабінет Міністрів України Декретом №26-92 «Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається» затвердив Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається.
Статтею 1 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» №2163-XII від 04.03.1992 (у редакції від 18.09.1992, чинній на дату приватизації державних підприємств і організацій «Укррічфлоту») приватизація майна державних підприємств України (далі - приватизація) визначено, що приватизація - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 18 цього Закону продаж часток (акцій, паїв), що належать державі в майні господарських товариств, здійснюється шляхом перетворення державних підприємств у акціонерні товариства. При перетворенні його засновником виступає відповідний орган приватизації, який діє в межах повноважень, передбачених для засновників акціонерного товариства законодавством.
Частинами 1 та 2 ст. 7 цього ж Закону визначено, що державну політику у сфері приватизації здійснюють ФДМУ, органи приватизації Республіки Крим та адміністративно-територіальних одиниць. Фонд державного майна України та його регіональні відділення і представництва на місцях діють на підставі цього Закону та Положення про Фонд державного майна України, що затверджується Верховною Радою України.
ФДМУ у процесі приватизації здійснює такі основні повноваження: змінює організаційно-правову форму підприємств, що перебувають у загальнодержавній власності, шляхом перетворення їх у господарські товариства чи виступає орендодавцем майна, що перебуває у загальнодержавній власності; продає майно, що перебуває у загальнодержавній власності, у процесі його приватизації, включаючи майно ліквідованих підприємств і об`єктів незавершеного будівництва; створює комісії по приватизації; затверджує плани приватизації майна, що перебуває у загальнодержавній власності; укладає угоди щодо розробки планів приватизації та оцінки вартості майна об`єктів приватизації; видає ліцензії посередникам; розробляє і подає Кабінету Міністрів України проекти державних програм приватизації, організує та контролює їх виконання; здійснює зв`язок з місцевими органами приватизації.
Отже, ФДМУ був органом приватизації АСК «Укррічфлот».
Наявний у матеріалах справи аудиторський висновок від 15.08.2000,    складений ТОВ Аудиторська фірма «Правекс-аудит» про визначення вартості об`єктів нерухомості, які увійшли до статутного фонду АСК «Укррічфлот» станом на 01.09.1992, а також порядок і своєчасність їх взяття на бухоблік, свідчить, що згідно з первинними документами бухгалтерського обліку за станом на 01.09.1992 до статутного фонду АСК «Укррічфлот» увійшли об`єкти нерухомості, що знаходились на балансі дочірніх підприємств Компанії, зокрема на балансі Дочірнього підприємства «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод» у кількості 25 об`єктів.
У складі аудиторського висновку наявна виписка з відомості розрахунку вартості будівель, споруд і передавального обладнання станом на 01.09.1992, 000177333 АСК «Укррічфлот». У позиціях з 84 по 108 (25 об`єктів, а саме 23 будівлі, 1 будка та 1 склад), наведені відомості щодо нерухомості Дочірнього підприємства «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод», серед яких спірний об`єкт - Сліп (інв. №0078) 1951 року відсутній.
Наявна у складі аудиторського висновку виписка з інвентаризаційного опису основних засобів АСК «Укррічфлот» станом на 01.09.1992 свідчить, що за Компанією обліковується нерухомість Дочірнього підприємства «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод» у позиціях з 84-108 (25 об`єктів), а саме 23 будівлі, 1 будка та 1 склад, і таке нерухоме майно як Сліп (інв. №0078) 1951 року побудови у даному описі також відсутній.
Вказані виписки підписані віце-президентом, головним бухгалтером та начальником служби цінних паперів та корпоративного розвитку АСК «Укррічфлот».
ФДМУ наказом №217 від 25.02.1997 «Про інвентаризацію та оцінку майна, що не увійшло до статутного фонду АСК «Укррічфлот» доручив Департаменту реформування власності та Департаменту систем продажу акцій провести інвентаризацію державного майна, що знаходиться у даний час на балансі Компанії і не входить до її статутного фонду.
ФДМУ надав копію протоколу №2 від 12.01.1998 комісії з інвентаризації державного майна, що не увійшло до статутного фонду АСК «Укррічфлот» і знаходиться на балансі Компанії та її дочірніх підприємств, в якому відсутнє майно з назвою «Сліп» та місцезнаходженням: м. Запоріжжя, вул. Глісерна.
З наявної у справі копії Інвентаризаційної відомості основних засобів /будівель, споруд, транспортних засобів та передавальних засобів/ Запорізького суднобудівельного заводу станом на    1.09.1992 вбачається, що на балансі Запорізького суднобудівельного заводу на вказану дату перебував    Сліп (інв. №0078) 1951 року побудови.
В подальшому, 21.08.2000 за підписом заступника Голови Фонду державного майна України В. Васильєва складено Перелік нерухомого державного майна, що передавалося у власність відкритому акціонерному товариству «Акціонерна судноплавна компанія «Укррічфлот», у якому визначено, що згідно з наказом «Про перетворення підприємств і організацій Українського міжгалузевого державного об`єднання річкового флоту «Укррічфлот» в акціонерне товариство» №477 від 10.11.1992 ФДМУ передав ВАТ «АСК «Укррічфлот» об`єкти нерухомості, визначені у вказаному Переліку.
У пунктах з 83 по 107 (25 об`єктів, кількість яких відповідає відомостям аудиторського висновку) вказаного документа наведено перелік майна Дочірнього підприємства «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод», переданого у власність ВАТ «АТ «АСК «Укррічфлот», у складі якого «Сліп» (інв. №0078) 1951 року побудови у місті Запоріжжя по вул. Глісерній відсутній.
Сліп Г-150 (інв. №0078) є гідротехнічною спорудою, яку включено до бази даних гідротехнічних споруд за № ГТС-2033, про що Регістром судноплавства України видано відповідну довідку №СР-102-4-128-13 від 05.08.2013.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Згідно з п. г) ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на момент створення ПАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот») приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об`єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення, зокрема, акваторії портів, причали всіх категорій і призначень, причальні у портах і гідротехнічні споруди, набережні причалів, захисні споруди та системи сигналізації, портові системи інженерної інфраструктури та споруди зв`язку, енерговодопостачання та водовідведення, автомобільні дороги та залізничні колії (до першого розгалуження за межами території порту), навчальний та гідрографічний флот, майнові комплекси судноплавних інспекцій.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції від 10.06.2000, на дату підписання Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «АСК «Укррічфлот») товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.
Стаття 13 Закону України «Про господарські товариства» передбачала, що вкладами учасників та засновників товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті вклад, оцінений у карбованцях, становить частку учасника та засновника у статутному фонді.
Отже, акціонерне товариство, створене у процесі приватизації шляхом перетворення державного підприємства, набуло у власність лише те державне майно, яке передане йому як вклад у статутний фонд.

Суд встановив, що на момент створення Відкритого акціонерного товариства «АСК «Укррічфлот» гідротехнічні споруди належали до об`єктів державної власності, приватизація яких заборонена Законом України «Про приватизацію державного майна», та знаходилися в управлінні Мінтрансзв`язку згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №29-р від 25.01.2006 (аналогічний висновок міститься в постанові Вищого господарського суду України від 02.04.2014 у справі №910/13850/13 за позовом ПАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» до Мінінфраструктури, ФДМУ, ДП «Адміністрація річкових портів» та ДП «Херсонський морський торговельний порт» про встановлення сервітуту).
До того ж, ще Додатком № 1 до Декрету Кабінету Міністрів України №26-92 крім 31.12.1992 «Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається» було визначено, що не допускається приватизація меліоративних та захисних споруди і водосховищ, портових споруд (п. п. 17, 22).
Відповідно, позивач не міг набути Сліп Г-150 інв. №0078 внаслідок приватизації та включити його до статутного фонду акціонерного товариства під час приватизації.
Таким чином, позивач набув право власності виключно на те державне майно, яке було передано у власність за Переліком нерухомого державного майна, що передавалося у власність відкритому акціонерному товариству «Акціонерна судноплавна компанія «Укррічфлот».
У зазначеному Переліку нерухомого майна відсутня інформація про передачу до статутного фонду ВАТ «АСК «Укррічфлот» Сліпу, інв. №0078, розташованого у м. Запоріжжя по вул. Глісерна.
Отже, Сліп Г-150, інв. №0078, був побудований за часів колишнього СРСР, не підлягав приватизації і не передавався Фондом державного майна Україну у власність позивачу.
Доказів зворотного позивач суду не надав, в т.ч. і правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності позивача на спірне майно, його придбання або будівництво. Також позивач не надав суду доказів того, в який саме спосіб і на підставі якого документа підтверджується передача засновником до статутного фонду позивача спірного об`єкту нерухомого майна, а також не зазначено до якого саме переліку, затвердженого ФДМУ було включено спірний об`єкт, як такий, що передано позивачу до статутного фонду, як і не надано вказаного переліку в якості доказу.
За таких підстав суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що гідротехнічна споруда - Сліп, інв. №0078, в силу приписів Декрету КМУ від 31.12.1992 № 26-92, ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» не передавався органом приватизації - ФДМУ у власність, а отже не був внесений до статутного фонду ВАТ «АСК «Укррічфлот», створеного у процесі приватизації шляхом перетворення державного підприємства, відповідно і не був приватизований, а тому власником такого майна залишається Держава Україна.
Компанія надала у матеріали справи балансову довідку №1-4/1124 від 03.08.2023, яка свідчить, що станом на 03.08.2023 на балансі АСК «Укррічфлот» обліковується гідротехнічні споруди, зокрема, Сліп Г-150 під інв. №0078 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна,14.
Однак, оскільки в результаті приватизації позивач міг бути власником виключно того майна, яке передано його засновником, а Перелік нерухомого майна від 21.08.2000, що передається у власність ВАТ «АСК «Укррічфлот», не містить інформації про передачу до статутного фонду ВАТ «АСК «Укррічфлот», гідротехнічної споруди - Сліп, інв. № 0078, 1951 року побудови, відповідно, позивачем обліковується на балансі державне майно, яке не передавалось йому у власність засновником.
Перебування майна, у т.ч. приміщень, споруд, будинків, на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності. Що ж до права державної власності, то незалежно від того, на балансі якого підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статусу державної власності.
Цим же спростовуються доводи позивача про те, що з моменту передачі та набуття права власності на Сліп інв. №0078 він (позивач) відкрито, мирно та правомірно володів майном і до моменту незаконної державної реєстрації за відповідачем-1 права власності на майно, Держава України в особі компетентних органів жодного разу не оспорювала право власності компанії на таке майно.
Те, що Компанія, за її твердженням, вчиняла дії (як то здійснювались водолазні обстеження Сліпу, щорічні і чергові його огляди, виготовлено паспорт технічного стану Сліпа, проводився ремонт складових частин Сліпа) щодо спірного майна, які свідчать, що АСК «Укррічфлот» відносився і відноситься до майна як до своєї власності та відкрито і правомірно вчиняв дії як власник спірного нерухомого майна не спростовують факту не набуття позивачем у встановленому законодавством порядку права власності на спірний Сліп.
Посилання позивача на складені 01.02.2001 між ним та ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» акт повернення частки (основних засобів) у зв`язку з ліквідацією останнього та акт прийняття-передачі основних засобів АСК «Укррічфлот» у користування філії АСК «Укррічфлот» «Запорізький суднобудівельний-судноремонтний завод», відповідно до якого у користування філії були передані основні засоби, зокрема, Сліп (інв. №0078) правомірно не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки як зазначає сам позивач у нього відсутні документи, які б підтверджували внесення позивачем до статутного фонду ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» внеску, в т.ч. Сліпу, та відповідно до суду позивачем не подані. Більш того, спірний Сліп не міг бути внесений позивачем до статутного фонду ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод», оскільки цей Сліп не був    внесений до статутного фонду позивача під час приватизації.
01.01.2022 набрав чинності Закон України «Про внутрішній водний транспорт».
Згідно зі ст. 5 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері внутрішнього водного транспорту, яким є Мінінфраструктури, здійснює визначені законодавством повноваження з питань управління об`єктами інфраструктури внутрішнього водного транспорту державної форми власності.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів.
Наказом Мінінфраструктури №799 від 21.10.2022 «Про проведення інвентаризації державного майна, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та права користування земельними ділянками» керівникам державних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства, акціонерних товариств, управління корпоративними правами щодо яких здійснює Міністерство, доручено забезпечити утворення інвентаризаційних комісій; проведення щорічної інвентаризації державного майна станом на 31 грудня відповідно до законодавства та подання Мінінфраструктури переліків державного майна за її результатами; унесення відомостей до автоматизованої системи «Юридичні особи» Фонду державного майна України на підставі результатів інвентаризації державного майна протягом 15-ти днів; оформлення відповідно до законодавства права власності на об`єкти нерухомого майна, на які право власності не зареєстровано.
Мінінфраструктури звернулось до ПрАТ «СК «Укррічфлот» з листом № 6086/16/14-23 від 11.07.2023 щодо отримання інформації про гідротехнічні споруди, зокрема Сліпу (інв. № 0078) розташованого у м. Запоріжжя по вул. Глісерна, 14, а також щодо обліку на балансі або включення до статутного капіталу ПрАТ «СК «Укррічфлот» вказаного майна, або іншу наявну інформацію з порушеного питання.
У відповідь ПрАТ «СК «Укррічфлот» листом №1-1-23/264 від 07.08.2023 не було надано документів, якими підтверджувалось би право власності ПрАТ «СК «Укррічфлот» на Сліп (інв. № 0078), а також повідомлено про те, що станом на 07.08.2023 право власності за ПрАТ «Укррічфлот» на вказаний Сліп не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про внутрішній водний транспорт» Мінінфраструктури здійснює визначені законодавством повноваження з питань управління об`єктами інфраструктури внутрішнього водного транспорту державної форми власності.
Постановою КМУ №467 від 14.04.2004 затверджено Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності (далі - Положення №467) та покладено на Фонд державного майна методичне та програмне забезпечення робіт, пов`язаних з веденням Реєстру та організацією захисту інформації.
Згідно з п. 1 Положення №467 Єдиний реєстр об`єктів державної власності (далі - Реєстр) є автоматизованою системою збирання, обліку, накопичення, оброблення, захисту та надання інформації про нерухоме майно, у тому числі передане в оренду, лізинг, концесію або заставу державних підприємств, їх об`єднань, установ та організацій (далі - підприємства), а також корпоративні права держави та державне майно, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації (далі - балансоутримувачі).
Реєстр формується Фондом державного майна України за участю Держкомстату, Державної податкової адміністрації, Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Держпідприємництва, Держкомзему, Антимонопольного комітету та інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, шляхом об`єднання на єдиних Методологічних засадах інформаційних систем з метою: ведення обліку об`єктів державної власності; створення умов для оптимізації кількості підприємств державного сектору економіки, використання об`єктів державної власності; проведення моніторингу структурних змін у державному секторі економіки; здійснення контролю за ефективним використанням об`єктів державної власності; забезпечення реалізації управлінських рішень, відкритості та прозорості інформування у державному секторі економіки (п. 2 Положення №467).
Розпорядником Реєстру є Фонд державного майна України. Користувачами Реєстру є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни.
Згідно з п. 6 Положення № 467 до Реєстру вносяться відомості на підставі бухгалтерської та статистичної звітності підприємств, господарських товариств, у статутному капіталі яких акції (частки, паї) належать державі, та балансоутримувачів.
Мінінфраструктури як орган управління державним майном надало до Фонду державного майна України відомості про нерухоме державне майно - Сліп, місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, б/н) з метою внесення відомостей до Реєстру.
З витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна № 10-62-30835 від 25.11.2023 вбачається, що Сліп, площею 14254,1 кв. м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, б/н є об`єктом державного нерухомого майна, балансоутримувачем якого є ДП «Адміністрація річкових портів», суб`єкт управління, який здійснює управління державним майном - Мінінфраструктури.
Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому ч. 2 ст. 18 названого Закону визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Так, постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 затверджено «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Порядок №1127). 
Відповідно до п. 44 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 року, за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об`єкт, подаються витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта (у разі державної реєстрації права державної власності).
На підставі зазначеного вище витягу 21.12.2023 здійснено державну реєстрацію права власності на Сліп, загальною площею 14254,1 кв. м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, б/н, за Державою в особі Мінінфраструктури, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 360057836 від 26.12.2023.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 360480608 від 29.12.2023 вбачається, що 26.12.2023 здійснено державну реєстрацію речового права - права господарського відання на Сліп, загальною площею 14254,1 кв. м за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, б/н, за Державним підприємством «Адміністрація річкових портів».
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За встановлених вище обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів належними засобами доказування обставин набуття ним права власності на спірний Сліп. 
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на необхідність захисту його прав шляхом скасування державної реєстрації інформації про державне майно, скасування державної реєстрації права власності держави на майно та витребування цього майна. Однак, за вище встановлених судом обставин, позивач просить захистити його права, факт порушення яких судом не встановлено.
Отже, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, оспорені або не визнані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених, оспорених або не визнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже цих прав або законних інтересів позивача.
При цьому відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Щодо доводів скаржника про те, що у 1996 році відбулося створення підприємства ЗАТ Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» і засновник ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» було АСК «Укррічфлот», яке згідно з установчим договором від 26.07.1996 про створення ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод» та актом від 28.08.1996 вніс до статутного фонду Запорізького суднобудівельного судноремонтного заводу внесок (пряму інвестицію), колегія суддів зазначає, що жодних доказів на підтвердження обставин передачі будь-якого майна, в т.ч. і спірного Об`єкту вказаному товариству позивач не надав. Крім того, за відсутності у Компанії правомочностей щодо розпорядження державним майном, Сліп інв. № 0078 (Сліп не був внесений до статутного фонду позивача під час приватизації) Сліп не міг бути внесений позивачем до статутного фонду ЗАТ «Запорізький суднобудівельний судноремонтний завод». Водночас в жодному з наданих позивачем документів та Переліку ФДМУ від 21.08.2000 немає відомостей про те, що засновником позивача, ФДМУ  позивачу було передано у власність державне майно, Сліп у місті Запоріжжя по вул. Глісерна.
Щодо посилань скаржника на висновок експерта №01/11-24 за результатами проведення судової економічної експертизи, складеного 22.11.2024, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи встановлені у справі обставини (наведено вище за текстом цієї постанови), надані у матеріали справи докази, а також документи, які Компанія надавала експерту (перелік яких різниться від переліку документів, досліджених судом, та не охоплює весь їх обсяг), колегія суддів вважає, що наданий компанією висновок експерта №01/11-24 не є тим доказом, який беззаперечно свідчив би про повну хронологію обставин набуття позивачем права власності на спірний Сліп (починаючи від створення на базі державного майна транзитного (магістрального) флоту, головного підприємства, 20 підприємств та структурних одиниць «Укррічфлот», Державної акціонерної судноплавної компанії «Укррічфлот», до складу підприємства якої увійшов «Запорізький суднобудівельно-судноремонтний завод»).

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 у справі №910/9126/24.
19.08.2024 Адміністрація подала пояснення, у яких вважає, що наведені у цьому поясненні доводи  та відсутність документів, які підтверджують, що державне майно Сліп, розташований за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Глісерна, передавався засновником до статутного фонду (капіталу) позивача, доводять, що Компанія не є власником закінченого будівництвом об`єкту - Сліп, розташованого за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Глісерна, будинок б/н, загальною площею 14254,1 кв. м, а позовні вимоги є необґрунтованими і безпідставними. Також у поясненні Адміністрація повідомила, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 15 000,00 грн; докази будуть надані разом з докладним розрахунком в поряду ст. 129 ГПК України.
17.12.2024 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, яким у задоволенні позову Компанії відмовлено.
24.12.2024 від Адміністрації до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла заява (сформована в системі «Електронний суд» 23.12.2024),  у якій заявник просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Компанії на користь Адміністрації витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 14 000,00 грн.
З наданих із заявою документів суд встановив таке.
06.01.2019 Адміністрація (клієнт) уклала з адвокатом Сербуловим Олександром Володимировичем (адвокат) договір про надання правової (правничої) допомоги б/н (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого адвокат приймає на себе доручення клієнта надати професійну правничу допомогу (юридичні послуги) на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п. 6.2 договору гонорар складається з суми вартості послуг, що складається із фіксованого розміру та погодинної оплати.
Згідно з п. 6.3.1 договору одна година, витрачена адвокатом на надання професійної правничої допомоги (час надання професійної правничої допомоги) складається з чотирьох рівних часток по 15 хвилин, кожна з яких зараховується як повна з першої хвилини після спливу попередньої частки.
Згідно п. 6.3.2 договору сторони домовились, що одна година, витрачена адвокатом на переїзд до місць, визначених в п. п. 2.1.2, 2.1.3 цього договору (представництво інтересів в суді та будь-яких інших органах), з метою виконання цього договору, зараховується до часу надання адвокатом професійної правничої допомоги та розраховується виходячи з 50% розміру, визначеного в п. 6.3.1.1 цього договору.
Відповідно до п. 6.8 договору факт надання послуг підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг із детальним переліком наданої правничої допомоги, підписаний представниками сторін. Клієнт протягом 2 робочих днів із дня одержання акту прийому-передачі наданих послуг, зобов`язується повернути адвокату підписаний акт прийому-передачі наданих послуг або мотивовану відмову у підписанні.
Згідно з п. 6.9 договору підставою для сплати гонорару є акт прийому-передачі наданих послуг.
Цей договір набирає чинності з моменту підсипання сторонами до його розірвання або виконання (п. 8.1 договору).
15.08.2024 сторони уклали додаткову угоду до договору (далі - додаткова угода), згідно з якою адвокат приймає на себе доручення клієнта надати професійну правничу допомогу (юридичні послуги), представництво у справі №910/9126/24 Господарського суду міста Києва, в суді першої та апеляційної інстанції, а саме, складає, підписує та подає всі необхідні процесуальні документи (в т.ч. заяви по суті справи), забезпечує представництво інтересів клієнта в судовому засіданні.
Розмір гонорару адвоката за участь в судовому засіданні у справі №910/9126/24 Господарського суду міста Києва в суді першої та, або апеляційної інстанції складає 2.000,00 грн за кожне судове засідання (п. 2 додаткової угоди).
15.08.2024 адвокат Сербулов О.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4346/10 від 28.10.2010) на представництво Адміністрації у Господарському суді міста Києва видав ордер серії АІ №1344051.
23.09.2024 сторони склали акт прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) №2309/03, яким засвідчили надання послуги - участь в судовому засіданні 17.09.2024 у справі № 910/9126/24, вартістю 2 000,00 грн.
23.09.2024 адвокат виставив клієнту рахунок-фактуру №00207 про сплату гонорару згідно акта № 2309/03 від 23.09.2024 на суму 2 000,00 грн.
23.09.2024 платіжною інструкцією №8882 від 23.09.2024 клієнт згідно договору та рахунку №207 від 23.09.2024 перерахував адвокату кошти в сумі 2.000,00 грн.
20.12.2024 сторони склали акт прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) №2012/01, яким засвідчили надання послуг - участь в судових засіданнях 01.10.2024, 22.10.2024, 05.11.2024, 12.11.2024, 26.11.2024, 17.12.2024 у справі № 910/9126/24, загальною вартістю 12 000,00 грн (по 2 000,00 грн за кожне засідання).
20.12.2024 адвокат виставив клієнту рахунок-фактуру №00215 про сплату гонорару згідно акта №2012/01 від 20.12.2024 на суму 12 000,00 грн.
Докази оплати адміністрацією адвокату коштів за договором в сумі 12 000,00 грн не надано.
14.01.2025 від Компанії до Господарського суду міста Києва надійшла заява, у якій позивач просить суд відмовити Адміністрації у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 14 000,00 грн.
У поданій заяві позивач цілком і повністю не погодився із сумою витрат на правничу допомогу, заявлених Адміністрацією до стягнення з позивача. АСК «Укррічфлот» вважає вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн за розгляд справи в суді першої інстанції, з урахуванням процесуального статусу Адміністрації, неспівмірними і документально не підтвердженими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.
Компанія зазначає, що за наявною у неї інформацією Сербулов О.В. входить до штату працівників Адміністрації та займає посаду начальника юридичної служби адміністрації. З урахуванням займаної Сербуловим О.В. посади та з урахуванням змін у законодавстві, які відбулись 29.12.2019, у позивача наявні підстави стверджувати, що представництво Адміністрації у справі №910/9126/24 мало здійснюватись у порядку самопредставництва і виконання начальником юридичної служби Адміністрації Сербуловим О.В. своїх посадових обов`язків. Посилаючись на зазначені обставини, Компанія вважає наявними підстави стверджувати, що укладений Адміністрацією договір про надання правової (правничої) допомоги щодо здійснення представництва по справі №910/9126/24 адвокатом є безпідставним та таким, що суперечить нормам законодавства та фактичним обставинам справи, а заявлена Адміністрацією сума витрат на правову допомогу є спробою покласти на позивача додаткові необґрунтовані витрати.
Компанія також зазначає, що в актах прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу), які надані Адміністрацією для підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у справі №910/9126/24, не вказано детальний опис робіт (наданих послуг). В усіх наданих актах прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) міститься загальне зазначення послуги: «Участь у судовому засіданні Господарського суду міста Києва у справі № 910/9126/24 (п. 6.3.4 Договору)». Вказане, на думку позивача, надає підстави стверджувати, що надані Адміністрацією акти прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) суперечать як ч. 3 ст. 126 ГПК України, так і п. 6.8 договору про надання правової (правничої) допомоги від 06.01.2019 щодо необхідності зазначення в актах детального опису (переліку) наданої правничої допомоги.
Компанія вважає, що наявні та достатні підстави стверджувати, що заявлений Адміністрацією до стягнення розмір витрат на професійну правничу (правову) допомогу адвоката по справі №910/9126/24 є спробою покласти на неї (Компанію) додаткові необґрунтовані витрати та є неспівмірним зі процесуальним статусом Адміністрації у цій справі.
Аналогічні доводи Компанія наводить і в апеляційній скарзі, вважаючи, що суд першої інстанції не надав їм належної оцінки.

Згідно з ч. 13 ст. 129 ГПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).
Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.
Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
А отже, згідно із зазначеною нормою гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - у разі фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом у наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість (однієї) години роботи того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але у розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору і привели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
А тому, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.
За положенням ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Пункт 1 ч. 3 цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.
Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема в абз. 2 підп. 4.1 п. 4 Рішення від 02.11.2004 №15-рп/2004 він наголосив на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Так, ч. 3 ст. 126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що ч. 3 ст. 126 ГПК України не визначає конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм у оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Окрім цього у визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).
У розумінні положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Дослідивши надані заявником докази понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що розмір заявлених витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 14  000,00 грн відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати мають характер необхідних і співмірні з виконаною роботою у суді першої інстанції.
Зазначена у актах приймання-передачі вартість наданих послуг відповідає вартості таких послуг, узгодженій сторонами у договорі з урахуванням додаткової угоди до нього.
Надання послуг підтверджується наявними у справі матеріалами (протоколами судових засідань, поясненнями Адміністрації, договором та додатковою угодою до нього, актами виконаних робіт (наданих послуг), рахунками).
Підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, наведених Компанією у клопотанні, колегія суддів не вбачає. 
За таких підстав апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що витрати Адміністрації на правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи, підтверджуються у розмірі 14  000,00 та мають бути покладені на Компанію.
Доводи Компанії щодо необхідності врахувати статус Адміністрації (третя особа) колегія суддів оцінює критично та звертає увагу Компанії на положення ч. 13 ст. 129 ГПК України, а також послідовну позицію Адміністрації, яка вважає вимоги Компанії такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо доводів Компанії про те, що у наданих Адміністрацією актах прийому-передачі наданих послуг (окремого обсягу) не вказано детальний опис робіт (наданих послуг), колегія суддів зазначає, що такої інформації достатньо для розуміння наданої адвокатом послуги. Крім того, яка саме додаткова інформація з цього приводу мала би бути зазначена у таких актах, але у них (актах) відсутня, Компанія у клопотанні та апеляційній скарзі не зазначає, а тому суд не може надати оцінку відповідним доводам.
Щодо доводів клопотання та апеляційної скарги про те, що представництво Адміністрації у справі №910/9126/24 мало здійснюватись у порядку самопредставництва і виконання начальником юридичної служби Адміністрації Сербуловим О.В. своїх посадових обов`язків, колегія суддів звертається до висновків Верховного Суду у постанові від 09.07.2020 у справі №826/15943/17.
У зазначеній постанові Верховний Суд виснував, «що адвокат може  представляти юридичну особу, з якою він перебуває у трудових відносинах, за умови укладення з такою юридичною особою договору про правову допомогу з дотриманням усіх вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Укладення юридичною особою договору про правову допомогу зі своїм штатним працівником, який одночасно є адвокатом, не суперечить чинному законодавству України».
Враховуючи наведене та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що підстави для скасування оскаржуваного додаткового рішення відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України  покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :
          
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 у справі №910/9126/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 у справі №910/9126/24 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/9126/24 повернути до суду першої інстанції

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.07.2025.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                С.О. Алданова