П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
19 серпня 2025 року                                                                                   м. Київ
 
Справа № 752/7851/24
            Провадження №22-ц/824/11345/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                    судді-доповідача Стрижеуса А. М., 
                                    суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
                                    
сторони:  позивач        Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна 
організація-110»
відповідач   ОСОБА_1 
                                               
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року  у цивільній справі за позовом  Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-110» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2024 року позивач Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-110»звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд: стягнути з відповідачки 18 134, 20 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, а саме:
-5 722, 60 грн. основної заборгованості;
-10 337, 68грн. інфляційних нарахувань за період часу з 01 вересня 2012 року до 28 лютого 2022року; та з 01 січня 2024 року до 29 лютого 2024 року;
-2 073, 92 грн. річних за ці ж періоди часу.
Позов мотивований тим, що відповідачка є власником/співвласником квартири АДРЕСА_1 та споживачем послуг, що надаються підприємством.
За період з 01 вересня 2012 року до 29 лютого 2024 року у відповідача утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 5 722, 60 грн.
Позивачем двічі вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом укладення договорів про надання розстрочки по сплаті заборгованості, які відповідачкою виконані не були, заборгованість не погашена.
Виходячи з цього, просить задовольнити позов, стягнути з відповідачки суму боргу за надані та спожиті послуги, а також інфляційні втрати та річні на суму заборгованості на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.
 Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року  позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Житлово-експлуатаційна організація-110» 5 722, 60 грн., 10 337, 68грн. інфляційних нарахувань та 2 073, 92 грн. річних.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Житлово-експлуатаційна організація-110» 3 028, 00 грн. судового збору.
 Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не сплачувалась заборгованість за житлово-комунальні послуги, даних про те, що відповідачка зверталася до позивача, як надавача послуги, про їх ненадання або надання неналежної якості, суду не надано.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права та суд неповно з`ясував та встановив обставини справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.
            Апеляційна скарга мотивована тим, що між нею та позивачем було укладено договір реструктуризації боргу №2110019548/01/2024, згідно якого нею було сплачено у 2024 році 11 платежів на суму 2 618,00 грн та у 2025 році було сплачено ще 1 000,00 грн.
13 травня 2025 року листом Київського апеляційного суду матеріали справи                         № 752/7851/24 були витребувані з Голосіївського районного суду м. Києва 
Відповідно до супровідного листа Дніпровського районного суду м. Києва справа № 752/7851/24 надійшла до Київського апеляційного суду 04 червня 2025 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-110» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2025 року справу було призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
            26 травня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від представника КП  «Житлово-експлуатаційна організація-110» адвокат Шмигельська С.М. подала відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише 
у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Встановлено, що відповідачка відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 квітня 2003 року є співвласником квартири АДРЕСА_1 разом з іншими особами.
З розрахунків-попередження вбачається, що з жовтня 2010 року відповідачка нерегулярно сплачувала кошти за надані житлово-комунальні послуги.
За цей період часу відповідачкою періодично вносилися платежі в погашення заборгованості, станом на лютий 2024 року сума боргу становить 5 772, 60 грн.
Встановлено також, що двічі за заявою відповідачки 18 лютого 2016 року та 09 січня 2024 року укладалися Договори про реструктуризацію(розстрочення) заборгованості.
В порушення умов укладених договорів заборгованість за надані послуги відповідачкою не погашена.
Відповідно до розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, відповідачка періодично вносила плату за житлово-комунальні послуги, станом на лютий 2024 року сума заборгованості становить 5 722, 60 грн.
На заборговану суму за період часу з з 01 вересня 2012 року до 28 лютого 2022 року; та з 01 січня 2024 року до 29 лютого 2024 року позивачем нараховано 10 337, 68 грн. інфляційних втрат та 2 073, 92 грн. річних.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення  відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з?ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.       
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
На обґрунтування апеляційного скарги ОСОБА_1 вказувала, що вона сплатила у 2024 році 11 платежів на суму 2 618,00 грн та у 2025 році було сплачено ще 1 000,00 грн.
Разом з тим, до апеляційної скарги не було долучено належних доказів, а саме квитанції про такі сплати які б підтвердили твердження ОСОБА_2 про часткове погашення заборгованості.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Апеляційний суд встановив, що до апеляційної скарги не було долучено належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт сплати заборгованості ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях, не підтверджених доказами. Оскільки ОСОБА_1 не надано відповідних документів на підтвердження зазначених обставин, доводи апеляційної скарги визнаються необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними доказами.
 Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року   - залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                                  А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                    Л. Д. Поливач 
                                                                                  
О. І. Шкоріна