Дата документу 30.07.2025 Справа № 335/39/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/39/25 Головуючий у 1-й інстанції: Стеценко А.В. 
Провадження № 22-ц/807/1218/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року    м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів Кухаря С.В., 
Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Вельможка Олега Олександровича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначав, що сторони перебували у шлюбі з 14.02.2014. 
29.11.2016 сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2022 шлюб між сторонами розірвано.
Сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вищезазначеної квартири у позасудовому порядку, оскільки відповідач заперечує наявність у позивача прав на неї. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати вищезазначену квартиру об`єктом права спільної сумісної власності сторін та визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволений.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4 234,85 грн. 
Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2025 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Вельможко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при поданні заяви про уточнення позовних вимог з додатками представником позивача клопотання про встановлення додаткового строку на подання доказів не подано. Ані в первісній позовній заяві, ані в заяві про уточнення позовних вимог не вказано, де знаходяться оригінали поданих копій письмових доказів. В судовому засіданні суду першої інстанції стороною відповідача було зазначено про те, що всі подані докази є недопустимими, оскільки подані з порушенням строків, встановлених ЦПК України.
Крім того, факт набуття спірної квартири сторонами у власність не доведений належним доказом (документом про підтвердження державної реєстрації права власності спірної квартири на ім`я відповідача). 
Висновок суду про недоведення відповідачем того, що транспортні засоби були об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, не відповідає дійсності, оскільки до відзиву на позовну заяву відповідачем була надана копія листа РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області, з якого вбачається, що дані транспортні засоби були придбані під час шлюбу сторін у справі. 
Крім того, належними та допустимими доказами доведено, що позивачем без згоди відповідачки було здійснено відчуження спільного майна (транспортних засобів), що відповідач ухилявся від участі в утриманні дитини. 
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Бабіч С.А. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
В обґрунтування відзиву зазначив, що відповідач безпідставно вважає спірне майно своєю приватною власністю, приховує від позивача правовстановлюючі документи та не бажає розподілити майно відповідно до закону. Квартира була придбана сторонами у період шлюбу, що не заперечується відповідачем; позивачем подано до суду копію договору купівлі-продажу як належний правовстановлюючий документ; право власності було зареєстроване нотаріусом одночасно з посвідченням договору купівлі-продажу квартири; відповідач утримує у себе договір купівлі-продажу квартири та витяг з Державного реєстру про реєстрацію права власності, свідомо не подає його до суду; дії відповідача мають ознаки недобросовісності; позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами.
Також, факт придбання сторонами у шлюбі спірної квартири був додатково встановлений судами під час розгляду справи № 335/4589/22 та не потребує повторного доказування.
Зазначає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі, коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. 
Квартиру подружжя набуло під час перебування у шлюбі, а тому вона є спільним майном і підлягає поділу між ними в рівних частинах. 
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскілки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Зазначення апелянтом про те, що нею до відзиву на позовну заяву надані копії листа РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області № 31/8-816, згідно яких транспортні засоби придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, виходить за межі предмету позовних вимог. 
Крім того, обов`язок щодо утримання дитини у ОСОБА_2 відсутній, оскільки він не є біологічним батьком останньої. 
Зауважує, що ОСОБА_1 не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира, яка підлягає поділу між подружжям, купувалась на кошти, які належало їй особисто. Квартиру подружжя набуло під час перебування у шлюбі, а тому вона є спільним майном і підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на квартиру апелянтом не спростована, адже вона не надала належних і допустимих доказів сплати вартості спірної квартири власними коштами. 
Сторони, представник ОСОБА_1 – адвокат Вельможко О.О., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. Від адвоката Вельможка О.О. надійшла заява з проханням розглядати справу за відсутності сторони відповідача.
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності сторін, представника ОСОБА_1  – адвоката Вельможка О.О. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Бабіча С.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 14.02.2014 Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 21.
29.11.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрована в реєстрі за № 9653 заява ОСОБА_2 про надання згоди його дружині ОСОБА_1 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири за АДРЕСА_1 .
29.11.2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрований в реєстрі за № 9654.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2022 у справі № 335/4232/22 шлюб між сторонами розірваний.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Суд першої інстанції встановив, що спірне нерухоме майно придбане за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, а тому діє презумпція спільності права власності подружжя на придбане у період шлюбу майно, яка відповідачем не спростована. З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності 1/2 частину спірної квартири.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23) вказано, що: невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.
Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19)).
Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).
Сімейний кодекс України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Законодавець у ч. 2 ст. 70 СК України передбачив орієнтовний перелік негативних обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Колегія погоджується з висновком суду, що відповідачем існування вищезазначених негативних обставин не доведено.
Також судом першої інстанції вірно відхилено доводи представника відповідача про те, що такою обставиною є заборгованість позивача зі сплати аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , оскільки рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2024 у справі № 332/1618/22, яке набрало законної сили 06.08.2024, з актового запису про народження зазначеної дитини виключені відомості про позивача як батька у зв`язку з тим, що позивач не є її біологічним батьком. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дитини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримати дитину, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи представника відповідача про те, що розмір частки позивача в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру має бути зменшений з огляду на продаж останнім транспортних засобів, що набуті у шлюбі, без згоди ОСОБА_1 , вчинений з метою приховування від поділу майна подружжя, оскільки відповідачем не доведено, що зазначені транспортні засоби були об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, судом встановлено, що спір про поділ вищезазначених транспортних засобів вирішується Орджонікідзевським районний судом м. Запоріжжя у справі № 335/2077/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про стягнення з відповідача грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна, а саме транспортних засобів: Hyundai Accent, 2011 року випуску, Ford Transit, 2006 року випуску, Daewoo Lanos, 2005 року випуску. Провадження у вищезазначені справі зупинено до вирішення іншої справи за № 332/5565/23 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, перша філія Приватного підприємства «Корінтія», про визнання правочину недійсним, повернення транспортного засобу та визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що розглядається в порядку цивільного судочинства Заводським районним судом м. Запоріжжя.
З огляду на викладене, суд правильно застосував норми матеріального права і дійшов обґрунтованих висновків по суті вирішення спору, які узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка є сталою та сформованою.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Із цих підстав колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги про неправильну оцінку судом доказів, оскільки всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.  
Посилання в апеляційній скарзі на відповідні правові висновки Верховного Суду не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в указаній справі були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.
За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторення заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.
Решта доказів та обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги по суті спору, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Вельможка Олега Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 08 серпня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко