ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 вересня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 953/825/24
провадження № 61-17568св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - законний представник ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи: ОСОБА_5 , Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Основ`янському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_6 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу законного представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області                  від 19 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Рядчої Т. І., та постанову Херсонського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Бездрабко В. О., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У січні 2024 року законний представник ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Основ`янському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_6 , про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що є батьком та законним представником малолітнього ОСОБА_2 , 2018 року народження. Указував, що йому на підставі договору дарування, укладеного 27 лютого 2008 року, належить на праві власності 48/100 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
Позивач стверджував, що у 2012 році він, будучи тяжко хворим, уклав                                 з ОСОБА_3 договір проживання під догляд вказаної вище квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його сусід ОСОБА_7 , якому на праві власності належало 52/100 частини цієї квартири. ОСОБА_3 приховала від нього факт смерті ОСОБА_7 та незаконно передала ключі від квартири ОСОБА_4 , яка змінила замки у квартирі та за кожної його спроби потрапити до житла викликала поліцію за надуманими причинами.
Оскільки ОСОБА_3 відмовилася виселитися з квартири та передавати йому ключі від дверних замків у квартирі, не дивлячись на те, що після народження          ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_2 виникла потреба вселитися у вказане житлове приміщення, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод                у користуванні нерухомим майном. 
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 травня 2023 року його позов до ОСОБА_3 про виселення з незаконно займаної житлової площі, вселення та усунення перешкод користування нерухомим майном задоволено. Ухвалено усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження 48/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить йому на праві приватної власності, шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення; зобов`язано         ОСОБА_3 передати йому ключі від квартири та вселити його та його малолітнього сина ОСОБА_2 до квартири.
 
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 травня 2023 року ОСОБА_3 не виконала, ключі від квартири йому не передала.
 
Вказував, що діями ОСОБА_3 , яка є державним службовцем, та її подруги ОСОБА_4 , яка незаконно проживала в квартирі, зокрема на належній йому частині, оскільки порядок користування квартирою співвласниками                                  не встановлений, були порушені його права як власника та права його малолітнього сина ОСОБА_2 на користування житловим приміщенням. Із 12 серпня 2021 року спірна квартира є зареєстрованим місцем проживання його сина                      і у використанні цього житла виникла гостра потреба у зв`язку з введенням                      в Україні воєнного стану, що спричинило переживання, стрес та завдало моральної травми як йому, так і малолітній дитині та стало однією із причин шукати прихисток за межами України.
 
Позивач зазначав, що вони з сином стали біженцями у Королівстві Норвегія                     не лише через війну в Україні, а й через системне психологічне насильство методами погроз відібрання житла, системного ігнорування його законних вимог захистити право на житло співробітниками поліції, прокуратури, Харківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а також з боку державного службовця ОСОБА_3 , яка працює головним спеціалістом сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради і її подруги ОСОБА_4 
 
ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь малолітнього ОСОБА_2 відшкодування завданої дитині моральної шкоди        у розмірі 200 000,00 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2024 року цивільну  справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Основ`янському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_6 , про відшкодування моральної шкоди передано за підсудністю Херсонському міському суду Херсонської області. 
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2024 року позов законного представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах             ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Основ`янському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_6 , про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211,20 грн.
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в іншій справі рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження 48/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Суд першої інстанції вважав доведеним, що ОСОБА_3 чинила перешкоди                  у праві користування спірною квартирою особам, які в ній зареєстровані: ОСОБА_1 та його малолітньому сину ОСОБА_2 , отже, несе відповідальність за спричинення моральної шкоди. При цьому ОСОБА_4 проживала в іншій частині спірної квартири, а тому не мала нести відповідальність за спричинення моральної шкоди позивачу.
 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав малолітній      ОСОБА_2 , характер немайнових втрат та дійшов висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 2 000,00 грн.
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2024 року - без змін.
 
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції врахував, що суд встановив факт неправомірних дій ОСОБА_3 при вирішенні питання щодо звільнення квартири на вимогу власника, право на проживання в якій виникло і у малолітнього сина власника, який передав їй житло у користування з умовою звільнення за його вимогою. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що перешкоди в користуванні житлом та необхідність застосування батьком дитини певних зусиль для відновлення своїх прав та прав малолітнього сина на користування житловим приміщенням, особливо після введення в Україні воєнного стану, спричинили у дитини певні душевні страждання.
 
Відсутність своєї вини у цих стражданнях ОСОБА_3 не довела, а її доводи, викладені в апеляційній скарзі, в основному стосуються законності та обґрунтованості рішення суду, ухваленого у справі про її виселення із спірної квартири та не спростовують висновків суду щодо перешкод, які виникли, зокрема і у малолітнього ОСОБА_2 , для реалізації наявного у нього права на проживання у квартирі.
 
ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження звільнення квартири за першою вимогою власника в серпні 2021 року, а матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 уживав заходів для виконання ОСОБА_3 свого обов`язку звільнити квартиру, звертаючись навіть до виконавців комунальних послуг із заявами про припинення їх надання у зв`язку з незаконним утриманням майна відповідачами і ці звернення відбувалися в листопаді 2021 року.
 
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 допустила протиправні дії щодо реалізації малолітнім ОСОБА_2 права на користування спірною квартирою, чим завдала йому душевних страждань (причинно-наслідковий зв`язок) та, не довівши відсутність своєї вини у цих стражданнях, має обов`язок відшкодувати шкоду, відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених судом доказів.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині недоведеності позовних вимог, заявлених до ОСОБА_4 , яка проживала в частині квартири, що належала на праві власності третій особі, оскільки щодо неї                          не підтверджено належними та достатніми доказами як факт неправомірних дій відносно малолітньої дитини, так і причинний зв`язок між заміною нею замків на дверях квартири у 2020 році (як позивачем зазначено у позовній заяві) та перешкодами, що чинилися ОСОБА_3 для вселення малолітнього в житлове приміщення.
 
Спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незгоди із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами обставини того, що він разом з сином стали біженцями у Королівстві Норвегія не лише через війну в Україні, а й через системне психологічне насильство методами погроз відібрання житла з боку відповідачів. Він не довів, яким чином його малолітній син, якому на момент, коли виникла необхідність вселення в спірну квартиру, виповнилося три роки, був учасником наведених його батьком - ОСОБА_1 подій, наскільки він міг в силу свого віку усвідомлювати характер вчиненого щодо нього правопорушення та чи була глибина його страждань більшою, ніж її оцінив суд.
 
При цьому суд апеляційної інстанції не врахував як належний та допустимий доказ медичні документи малолітнього ОСОБА_2 , видані медичним закладом Норвегії, оскільки вони не перекладені на українську мову та не відповідали вимогам частини восьмої статті 95 ЦПК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
30 грудня 2024 року законний представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови                 у задоволенні позовних, ухвалити в цій частині про задоволенні позовних вимог        у повному обсязі. До касаційної скарги долучив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
07 січня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
20 січня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження                           у справі, витребувано її матеріали із Херсонського міського суду Херсонської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
30 січня 2025 року законний представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, викладені у вигляді додаткових письмових пояснень до касаційної скарги.
 
Ураховуючи, що доповнення до касаційної скарги, викладені у вигляді додаткових письмових пояснень, подано до Верховного Суду з порушення строків, визначених статтею 398 ЦПК України, ці доповнення слід залишити без розгляду.
 
У липні 2025 року законний представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів - довідки Університетської клініки Акершхрес Королівства Норвегії.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а саме:
- необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні,         а саме постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (провадження № К/9901/59673/18);
- суди не дослідили зібрані у справі докази.
 
У цілому доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з розміром відшкодування моральної шкоди, визначеного судом першої інстанції. Заявник указує, що суди мали врахувати, що малолітня дитина під час перебування                             у сирому підвалі іншого будинку під бомбами, до моменту своєї евакуації до Королівства Норвегія з вини ОСОБА_3 , голодувала, зазнала контузії, депресії, переохолодження, сильного стресу та інших страждань.
Уважає, що визначений розмір 2 000,00 грн не є справедливим, оскільки лише папір, роздруківка позовної заяви з додатками для інших учасників складає понад 4 000,00 грн, без урахування поштових витрат. 
 
Крім того створюється судовий прецедент, коли державний службовець відкрито порушує права дитини. 
 
Уважає, що суди надали неправильну оцінку зібраним доказам, оскільки заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 липня 2023 року у справі № 640/13557/19 встановлено факт незаконного проживання ОСОБА_9 в спірній квартирі, факт вчинення неправомірних дій щодо вселення малолітнього     ОСОБА_2 . Уважає, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_9 чинила протиправні дії щодо житлових прав сина заявника. 
 
Суди проігнорували клопотання про залучення в якості третіх осіб: радника-уповноваженого Президента України з прав дитини, дитячого омбудсмена - Уповноважену з прав дитини Королівства Норвегії.
 
Суди порушили статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Згідно з договором дарування, посвідченим нотаріально 27 лютого 2008 року, ОСОБА_1 є власником 48/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом                 з  Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
 
Батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
 
Із довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб встановлено, що                     з 12 серпня 2021 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1971 року народження, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з незаконно займаної житлової площі, вселення та усунення перешкод користування нерухомим майном. Позивач обґрунтував позовну заяву тим, що відповідно до договору проживання під догляд від 05 серпня 2012 року він надав ОСОБА_3 житлове приміщення - 48/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , для використання під некомерційну, невиробничу діяльність на основі права власності. Строк проживання встановлюється за домовленістю з 05 серпня 2012 року до 05 серпня 2013 року. Після народження сина вирішив вселитися до спірної квартири, однак станом на      08 травня 2020 року замки на вхідних дверях були змінені, а добровільно звільнити квартиру ОСОБА_3 відмовилася.
 
Під час розгляду справи ОСОБА_3 подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, вказала, що за адресою: АДРЕСА_2 вона                      не мешкає, її речей в квартирі немає, жодних перешкод з її боку щодо проживання та користування житлом ОСОБА_1 немає. Це визнання позову прийнято судом першої інстанції, однак встановлено, що доказів підтвердження передачі ключів від квартири власнику відповідач не надала.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року у справі № 953/15754/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено. Ухвалено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження 48/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить йому на праві приватної власності, шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення; зобов`язано         ОСОБА_3 передати позивачу ключі від вказаної квартири, а також ухвалено вселити ОСОБА_1 та його малолітнього сина ОСОБА_2 до спірної квартири.
 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 липня 2023 року        у справі № 640/13557/19 задоволено позов ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про виселення.
Виселено ОСОБА_4 з житлової площі, яка зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 ,                 без надання іншого житлового приміщення та зобов`язано останню передати ключі від спірної квартири ОСОБА_10 .
 
Відповідно до консультативного висновку лікаря Національної академії медичних наук України Державна установа «Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І.Ситенка» від 20 січня 2022 року № 845076 року ОСОБА_1 має остеохондроз попереково-крижового відділу хребта та інші захворювання.
 
Із виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 12 січня 2022 року № 8480 встановлено, що біль у попереку турбує ОСОБА_1 з 90-х років після забою хребта при стрибках з парашутом (в період служби в армії), стан погіршився у 2019 році, була проведена операція, з того часу зберігаються стійкий біль в хребті, порушення ходи тощо, у 2020 році був визнаний особою                                 з інвалідністю другої групи.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1                       не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
 
При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.
 
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2021 року             у справі № 761/24143/19 (провадження № 61-17538св20), від 03 лютого 2022 року    у справі № 607/678/20 (провадження № 61-14991св21).
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року, яке набрало законної сили, у справі № 953/15754/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено. Ухвалено усунути перешкоди у здійсненні       ОСОБА_1 права користування та розпорядження 48/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить йому на праві приватної власності, шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення; зобов`язано ОСОБА_3 передати позивачу ключі від вказаної квартири, а також ухвалено вселити ОСОБА_1 та його малолітнього сина ОСОБА_2 до спірної квартири.
 
Із рішення від 17 травня 2023 року встановлено, що ОСОБА_3 : визнала позовні вимоги; не надала доказів на підтвердження того, що ключі від спірної квартири передані ОСОБА_1 на його вимогу.
 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 липня 2023 року, яке набрало законної сили, у справі № 640/13557/19 задоволено позов       ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про виселення.
Виселено ОСОБА_4 із житлової площі, яка зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення та зобов`язано останню передати ключі від спірної квартири ОСОБА_10 .
 
Із заочного рішення від 06 липня 2023 року встановлено, що: 
- ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , з яким вона перебувала у цивільному шлюбі, малолітня дитина - ОСОБА_12 були квартирантами двоюрідного брата ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , який проживав за адресою:  АДРЕСА_2 ;
- у травні 2018 року ОСОБА_4 проживала із ОСОБА_13 та дитиною у другій кімнаті, що належала ОСОБА_7 , як квартиранти та платили йому гроші;
- із відповіді Восьмої харківської державної нотаріальної контори встановлено, що ОСОБА_10 своєчасно прийняв спадщину (подав заяву про прийняття спадщини) та є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , який помер                ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_4 не входить до кругу спадкоємців та заяву про прийняття спадщини не подавала.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Враховуючи викладене, суди, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази, встановивши незаконність дій ОСОБА_3 щодо чинення неправомірних дій, зокрема щодо малолітнього ОСОБА_2 , шляхом перешкоджання користування ним житлом (часткою у спірній квартирі), дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з                    ОСОБА_3 на його користь коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
 
При цьому колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції                в тій частині, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що         ОСОБА_4 , яка проживала в частині квартири, що належала на праві власності третій особі, вчинила неправомірні дії відносно малолітньої дитини та не довів причинний зв`язок між заміною ОСОБА_4 замків на дверях квартири у 2020 році (як позивач зазначав у позовній заяві) та перешкодами, що чинилися                     ОСОБА_3 для вселення малолітнього у житлове приміщення.
 
З огляду на тривалість вимушених змін у житті позивача та моральних страждань, яких зазнав малолітній ОСОБА_2 внаслідок перешкод у користуванні житлом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано стягнув на його користь 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.
 
З огляду на правильне застосування судами норми права у подібних правовідносинах Верховний Суд не уповноважений надавати власну оцінку доказам та обставинам справи, які стали основою для визначення судами завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.
 
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (провадження № К/9901/59673/18) Верховний Суд дійшов висновку про відсутність повноважень у суду касаційної інстанції змінювати розмір стягненої моральної шкоди з огляду на особливості її визначення на підставі фактичних обставин справи та доказів, оцінка яких належить до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій.
 
З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, про те, що розмір моральної шкоди є заниженим та неспівмірним завданій моральній шкоді.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали оцінку зібраним доказам (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України) не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
 
Крім того, ухвалою Херсонського міськрайонного суду Херсонської області            від 14 травня 2024 року вирішено клопотання позивача про залучення до участі        у справі в якості третіх осіб: радника - уповноваженого Президента України з прав дитячої реабілітації Герасимчук Д. М. , дитячого омбудсмена - Уповноважену з прав дитини Королівства Норвегії Ингу Бейер Єнг та відмовлено у його задоволенні. 
Оскільки суд першої інстанції вирішив по суті заявлене клопотання позивача,            а ухвала постановлена з урахуванням вимог статей 53, 260 ЦПК України,                           не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги в частині невирішення клопотання позивача про залучення третіх осіб. У свою чергу, незгода з судовим рішенням не є підставою для його скасування.
 
Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги з підстави, визначеної у пункті 2 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник має навести належне обґрунтування існування такої підстави. Таке обґрунтування не повинно зводитися до формального непогодження із встановленими судами першої та апеляційної інстанцій фактичними обставинами справи. Подаючи касаційну скаргу з підстав існування потреби відступити від певного актуального правового висновку, викладеного Верховним Судом, заявник повинен навести, у чому саме полягає така потреба, обґрунтувавши існуванням певної правової проблеми під час застосування вже сформованого правового висновку, від якого заявник просить відступити Верховний Суд.
 
Для перегляду судом касаційної інстанції певного правового висновку потрібне існування сукупності підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього правового висновку щодо певного питання правозастосування на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усуненням суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.
 
Позивач не навів обґрунтованих причин та вагомих і достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (провадження № К/9901/59673/18), та наявність підстав для відступлення від таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.
 
Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником                    у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Щодо клопотання про долучення письмових доказів 
 
У липні2025 року законний представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про долучення додаткових письмових доказів до матеріалів справи. Клопотання мотивоване тим, що ці докази свідчать про завдану малолітньому ОСОБА_1 шкоду, так як йому встановлено діагноз - посттравматичний стресовий розлад, що має значення для правильного вирішення спору. 
 
У частині першій статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.  
 
З урахуванням того, що встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам не належить до повноважень суду касаційної інстанції згідно                    з частиною першою статті 400 ЦПК України, у задоволенні клопотання законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про долучення доказів слід відмовити.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
До касаційної скарги ОСОБА_1 долучив клопотання, в якому просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
 
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
 
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Заявляючи клопотання, ОСОБА_1 просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, проте не зазначив у клопотанні мотивів, з яких необхідна передача справи на Велику Палату Верховного Суду, та яку саме виключну правову проблему містить вказана справа.
 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що заявлене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання законного представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , про долучення додаткових доказів відмовити.
 
У задоволенні клопотання законного представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду  відмовити.
 
Касаційну скаргу законного представника ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишити                   без задоволення.
 
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      Г. В. Коломієць

 
 
                                                                                              Б. І. Гулько

 
 
                                                                                               Д. Д. Луспеник