ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2025 року 
м. Чернівці
справа № 727/14142/24
провадження 822/661/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Перепелюк І.Ю., Половінкіної Н.Ю.,
за участю секретаря Черновської А. К.,
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд»,
відповідачі: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», ОСОБА_1 , 
третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макєєва Надія Василівна,
апеляційна скарга Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 квітня 2025 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Бойко М.Є.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ТзОВ «Гіпербуд» звернулося до суду з позовом до ОК «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макєєва Н. В., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.
Посилався на те, що між ОК «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого кооператив (продавець) передав за плату, а ОСОБА_1 (покупець) прийняла у власність нежитлове приміщення (торгове приміщення) № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний договір порушує права позивача, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним.
Наголошує, що позивач, на підставі договору оренди землі №7800 від 04 травня 2012 року, є орендарем земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
29 серпня 2012 року Інспекцією ДАБК у Чернівецькій області ТОВ «Гіпербуд» було видано дозвіл на виконання будівельних робіт №ЧВ11412152339 на будівництво, на вказаній земельній ділянц,і будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом, де позивач, в подальшому, здійснив будівництво торгового центру.
ТОВ «Гіпербуд» здійснило будівництво торгового центру, побудова якого, згідно звіту Приватної аудиторської фірми «Експрес-Аудит» коштувала позивачу, станом на 30 вересня 2016 року – 47 663 752 гривні 69 копійок.
По завершенню будівництва позивач звернувся до Інспекції ДАБК Чернівецької міської ради із заявою про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, однак отримав відмову через недостовірні дані щодо земельної ділянки.
В подальшому, Чернівецькою міською радою, в односторонньому порядку, було розірвано договір оренди землі з позивачем, та укладено з відповідачем ОК «ЖБК «Проспект», що зумовило судові процеси.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06 лютого 2017 року в справі №926/4124/16, яке набрало законної сили, рішення міської ради визнано недійсним та скасовано, а договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року, укладений між міською радою та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Проспект» визнано недійсним.
Відповідач - Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» в незаконний спосіб, використовуючи вищезазначений договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року, отримав сертифікат готовності на закінчений будівництвом об`єкт - «будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 (І черга - будівництво торгового центру)».
При цьому, вищезазначений сертифікат був скасований постановою Західного апеляційного господарського суду від 26 січня 2021 року у справі №926/1574/18.
Стверджує, що Обслуговуючий кооператив «ЖКБ «Проспект», на підставі вище вказаних скасованих судами документів, а саме, вказаного договору оренди землі та зазначеного сертифікату неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торговий центр, після чого продав спірні нежитлові приміщення в торговому центрі ряду юридичних та фізичних осіб.
Просив суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 307, загальною площею 11,4 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , від 11 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОК «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 6791.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 квітня 2025 року позов ТзОВ «Гіпербуд» задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 307, загальною площею 11,4 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , від 11 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОК «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 6791.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені судом докази беззаперечно підтверджують той факт, що ОК «ЖБК «Проспект» не був власником майна (речей та прав), які було відчужено за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгового приміщення) №307, загальною площею 58,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 11 травня 2017 року, а отже, відповідно до вимог ст.ст.203, 655, 656, 658 ЦК України не мав права укладати угоди по його відчуженню. Таким чином, оскільки Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» розпорядився майном, власником якого він не був, суд прийшов до висновку про невідповідність оспорюваного правочину вимогам закону та його недійсність.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОК «ЖБК «Проспект» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення про задоволення позову, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі посилається на те, що ТзОВ «Гіпербуд» не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу нерухомого майна, однак оспорює його, вважаючи, що таким договором порушується право позивача, проте питання про віндикацію чи визнання права на такий об`єкт угоди перед судом не ставить.
ТзОВ «Гіпербуд» не зазначає жодної із передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстави для оспорювання договору.
Позивач не зазначає в чому саме полягають труднощі при введені об`єкта в експлуатацію.
Спір про питання видачі сертифікату на право експлуатації об`єкта нерухомості чи питання дозвільної документації на забудову, якими позивач обґрунтовує позов, є виключно публічно-правовим.
Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» був власником спірного майна на момент продажу, а тому мав право здійснювати реалізацію спірного майна.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Стороженко Ю.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
Згідно з договором купівлі-продажу від 11 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н. В., за реєстром №6791, продавець – Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив «Проспект» передав за плату, а покупець – ОСОБА_1 прийняла у власність нежитлове приміщення під номером 307, загальною площею 11,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 3, 4 договору купівлі-продажу балансова вартість нежитлового приміщення, що є предметом даного договору становить 91520 гривень, відповідно до довідки про балансову вартість виданої Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельний кооператив «Проспект» 28 квітня 2017 року за №237.
За погодженням сторін продаж приміщення здійснювався за 91520 гривень, які покупець зобов`язувався сплатити продавцю у строк до 12 травня 2017 року.
Згідно з договором оренди землі №7800 від 04 травня 2012 року, укладеного між Чернівецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», предметом договору є строкове платне користування земельною ділянкою для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (відповідно до п. 1.1 договору оренди землі).
Відповідно до п. 2, 3, 4 договору оренди площа земельної ділянки 1,3000 га, кадастровий номер земельної ділянки 7310136300:11:001:0022, нормативна грошова оцінка земельної ділянки 3 282 890 гривень. Термін договору на 10 років і діє до 04 травня 2022 року. Річна орендна плата визначена за повний рік оренди 98486 гривень 70 коп.
Згідно з дозволом на виконання будівельних робіт від 29 серпня 2012 року №ЧВ 11412152339, наданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області Товариству з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» та генеральному підряднику дочірньому підприємству приватного підприємства «Капітал інвест груп «Чернівцібудінвест», надано дозвіл на будівництво будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга – будівництво торгового центру) за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі звітом про фактичні результати стосовно відображення в бухгалтерському обліку та фінансової звітності ТОВ «Гіпербуд», станом на 30 вересня 2016 року, витрати з будівництва об`єкту «будинок з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга – будівництво торгового центру)» становлять 47 663 752 гривні 69 коп.
Згідно з відмовою у видачі сертифікату від 05 січня 2017 року №ЧВ 170170050382, наданою Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради за результатами розгляду поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» заяви про видачу сертифікату у видачі сертифіката будівництво будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга – будівництво торгового центру) за адресою: АДРЕСА_1 – відмовлено.
Згідно з рішенням господарського суду Чернівецької області №926/4124/16 від 06 лютого 2017 року, визнано недійсним та скасоване рішення №317 Чернівецької міської ради 10 сесії VІІ скликання від 28 липня 2016 року. «Про припинення договору оренди землі №7800 від 04 травня 2012 року, укладеного між Чернівецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», у зв`язку з порушенням ст. 25 Закону України «Про оренду землі» пунктів 1.1, 5.2, 7.4, 11 Договору та надання в оренду земельної ділянки». Рішенням визнано недійсним договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року, укладеним між Чернівецькою міською радою та обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект». Рішення набрало законної сили 04 квітня 2017 року.
Згідно з постановою Західного апеляційного господарського суду №926/1574/18 від 26 січня 2021 року, рішення господарського суду Чернівецької області від 24 листопада 2019 року у справі №926/1574/18 скасовано. Прийнято нове рішення. Визнано незаконним дії Чернівецької міської ради щодо видачі Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» сертифікату серії ЧВ №164170531809 від 22 лютого 2017 року. Визнано незаконним та скасовано сертифікат серії ЧВ №164170531809, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 22 лютого 2017 року.
Згідно з постановою Верховного суду від 25 липня 2019 року №727/7137/17, постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 04.04.2019 залишено без змін, цим рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового (торгового) приміщення №224 у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 42,2 кв. м. від 15 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОК ЖБК «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н. В.
Згідно з постановою Верховного суду від 01 липня 2020 року №727/7763/17, постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 16 лютого 2018 року залишити без змін, цим рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового (торгового) приміщення № 225 загальною площею 42,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений 15 березня 2017 між ОСОБА_2 та ОК ЖБК «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н. В.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, третьої п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (стаття 658 ЦК України).
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частинами 1, 2 статті 375 Цивільного кодексу України унормовано, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Приписами статті 876 ЦК України встановлено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.
За приписами частини 1 статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором мають право, зокрема споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
З аналізу вищенаведених норм права вбачається, що чинним законодавством України чітко визначено, що право забудови земельної ділянки може реалізуватись виключно її власником чи землекористувачем.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, № 3038-VI (далі - Закону №3038-VI) замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Відповідно до частини 2 статті 8 Закону №3038-VI планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частини 4 статті 26 Закону №3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Статтею 39 Закону №3038-VI передбачено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові №6-605 цс16 від 25 травня 2016 року.
В матеріалах даної справи міститься дозвіл на виконання будівельних робіт від 29 серпня 2012 року № ЧВ 11412152339, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області, яким ТзОВ «Гіпербуд» надано дозвіл на будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга - будівництво торгового центру, нове будівництво) за адресою: АДРЕСА_1 .
Даний дозвіл не скасовувався, не визнавався недійсним та є чинним.
Враховуючи те, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06 лютого 2017 року у справі №926/4124/16 визнано недійсним договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року, укладений між Чернівецькою міською радою та ОК ЖБК «Проспект», останній не був користувачем земельної ділянки, не міг стати замовником будівництва та не мав права здати об`єкт будівництва в експлуатацію.
Встановивши, що оспорюваний договір укладений з порушенням вимог статей 203, 658 ЦК України, оскільки ОК «ЖКБ «Проспект» неправомірно набув статус замовника будівництва, використовуючи який, у подальшому оформив право власності на торгівельний комплекс, врахувавши обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 926/4124/16, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 травня 2017 року, оскільки внаслідок укладення цього договору порушено права ТзОВ «Гіпербуд», як замовника будівництва, на закінчення будівництва, здачу його в експлуатацію та оформлення права власності на новостворене майно.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 25 липня 2019 року у справі №727/7137/17 та від 1 липня 2020 року у справі №727/7763/17, від 19 жовтня 2023 року у справі № 727/7731/22.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту права, зокрема, позивачу слід звертатись із позовом про визнання майнових прав на приміщення, яке є предметом оспорюваного договору, та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Оспорювати правочин може заінтересована особа, яка не була стороною правочину, але претендує на те, щоб майно перейшло у її володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка у судовому порядку просить про визнання правочину недійсним, спрямовані на захист її прав, приведення сторін недійсного правочину до того первісного стану, який мав місце до вчинення правочину, і який дозволить заінтересованій особі реалізувати свої права.
Позивачем у справі про витребування майна з чужого володіння може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором.
Таким чином, суб`єктом права на віндикацію є власник майна або особа, яка має право на речове право на майно (титульний володілець).
З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «Гіпербуд», на момент укладення договору купівлі-продажу, не було власником нежитлового приміщення (торгового приміщення) АДРЕСА_1 , а тому не може звертатися до суду з позовом про витребування такого майна.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 31 березня 2021 року у справі №199/4884/17.
Також помилковим є аргумент апелянта про те, що позивач повинен був звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спірне нерухоме майно.
Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, відповідно до статті 392 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі зазначеної норми Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд неодноразово (зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі №916/1608/18) звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
При цьому, відповідно до частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) і 376 (самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (зокрема, постанова Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17).
Отже, позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).
При цьому, відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при вирішенні спору про право власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 дійшла висновку, що передбачене статтею 392 Цивільного кодексу України правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.
Як вже зазначено вище, ТзОВ «Гіпербуд» не є власником нежитлового приміщення (торгового приміщення) АДРЕСА_1 , а тому не може звертатися до суду з позовом про визнання права власності на таке майно.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 14 липня 2022 року у справі №3/5025/1379/12 (924/681/21).
Колегія суддів відхиляє як нерелевантні посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 29 серпня 2023 року в справі № 910/5958/20, оскільки предмет та підстава у ній були відмінними від предмета та підстави у цій справі, а також така справа розглядалася в іншому судочинстві, аніж ця справа.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 14 серпня 2025 року.
Головуючий М.І. Кулянда
Судді: Н.Ю. Половінкіна 
І.Б. Перепелюк