Дата документу 10.06.2025 Справа № 333/2590/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/2590/24                                                Головуючий у І інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/807/666/25                                     Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 червня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кухаря С.В.,
Трофимової Д.А.,
секретар: Бєлова А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Костроміної Вікторії Анатоліївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини, третя особа - Мелітопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У березні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Брижан А.С. через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 2018 року до кінця 2020 року ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу. Від цих стосунків у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження. 
Спочатку відповідач цікавився дитиною, інколи допомагав фінансово, проте останні два роки взагалі не допомагає і не цікавить сином. 
Дитина з народження проживає з матір`ю та перебуває на її повному утриманні.
Оскільки добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, ОСОБА_1 відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Брижан А.С. просила суд стягнути на її користь із ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення сином повноліття.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Костроміної В.А. через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини, третя особа - Мелітопольський міськрайонний ВДРАЦС ГТУЮ в Запорізькій області.
В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що сторони не перебували у шлюбі і не проживали разом як сім`я, а лише зустрічалися.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила сина - ОСОБА_3 , а 13.11.2019 зареєструвала його у Мелітопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис №1387. 
ОСОБА_1 зареєстровано батьком народженого хлопчика за його згоди, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 сказала, що це його дитина. 
На теперішній час ОСОБА_2 не дозволяє йому спілкуватися з дитиною. Незважаючи на близьке сусідство, мати позивача за зустрічним позовом також не може бачитися з онуком. 
За твердженням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 розповідає всім, що дитина не його, а також, що вона подала позов про позбавлення його батьківських прав на окупованій території, щоб дитину зміг усиновити біологічний батько.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Костроміної В.А. просив суд призначити судово-генетичну експертизу та виключити відомості про його батьківство з актового запису №1387 від 13.11.2019 у Мелітопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області про народження ОСОБА_3 . Також просив стягнути з ОСОБА_2 судовий збір та витрати, пов`язані з проходженням судово-генетичної експертизи.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2025 року первісний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позову відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Костроміної В.А. через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного. Також ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Костроміної В.А. просить призначити у справі судово-генетичну експертизу на предмет визначення походження дитини.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в такій категорії справ єдиним доказом біологічного батьківства є результат судово-генетичної експертизи, у проведенні якої суд першої інстанції відмовив ухвалою від 21 січня 2025 року, тобто в порушення норм процесуального права, в день ухвалення рішення у справі. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції не надав належної уваги тому, що ОСОБА_2 в особі свого представника у клопотаннях від 02.10.2024 та від 25.12.2024 зазначила, що не заперечує проти задоволення зустрічного позову.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Брижан А.С. заперечує проти доводів ОСОБА_1 , зазначає, що в такий спосіб він хоче уникнути відповідальності і не сплачувати аліменти. Не заперечує проти проведення експертизи, оскільки впевнена в тому, що батьком її сина є саме ОСОБА_1 , проте приїхати для її проведення не може у зв`язку з тим, що проживає на окупованій території. Також ОСОБА_2 спростовує доводи ОСОБА_1 про визнання зустрічного позову, оскільки зазначення нею про відсутність заперечень у клопотаннях, поданих до суду першої інстанції, пов`язане з тим, що вона не хоче примушувати батька визнати сина, а дії скаржника принижують честь та гідність жінки. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Костроміної В.А. зазначає, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1/6 частини від доходу, проте він має бути впевненим, що ОСОБА_1 справді є його біологічним сином. 
10 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява представника ОСОБА_2 - адвоката Брижан А.С. про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якій заявниця зазначає, що не заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_1 за його зустрічним позовом про оспорювання батьківства та виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини, та просить виключити відомості про ОСОБА_1 як батька з актового запису про народження дитини. Зі слів ОСОБА_2 підтверджує, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2025 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Брижан А.С. та клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Костроміної В.А.  про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Постановлено проводити розгляд апеляційної скарги 10 червня 2025 року о 10 год 30 хв у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представником ОСОБА_2 - адвокатом Брижан А.С., електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також представником ОСОБА_1 - адвокатом Костроміною В.А., електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_4 . Попереджено заявників, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 1 а.с. 248, 249, т. 2 а.с. 1).
Згідно з Довідкою секретаря судового засідання Бєлової А.В., на початку судового засідання 10 червня 2025 року у справі 333/2590/24 (провадження №22-ц/807/666/25) в роботі мережі Internet відбулися перебої, через що представник ОСОБА_1 - адвокат Костроміна В.А. не мала технічної можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відео конференції (т. 2 а.с.10).
Відповідно до Довідки секретаря судового засідання Бєлової А.В., на початку судового засідання 10 червня 2025 року у справі 333/2590/24 (провадження № 22-ц/807/666/25) за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвокат Брижан А.С.  у визначений час не вийшла на зв`язок, її статус перебував, як «офлайн» (т. 2 а.с. 11).
Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому, враховуючи попередження представника позивача про наслідки неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явилися.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, врахувавши заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Брижан А.С. від 10 червня 2025 року, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством України не передбачено права суду змусити дитину пройти тест ДНК для визнання батьківства позивача стосовно неї. Оскільки ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-генетичної експертизи, матеріали справи не містять доказів відсутності кровного споріднення між ним та дитиною.
Оскільки в задоволенні позову про оспорення батьківства відмовлено, відсутні підстави для відмови в задоволенні позову про стягнення аліментів, з огляду на норми сімейного законодавства про обов`язок батьків утримувати дитину.
Однак колегія суддів вважає такі висновки суперечливими, оскільки головним доказом кровної спорідненості особи, яка записана батьком, та дитиною є висновок генетичної експертизи, у проведенні якої суд першої інстанції відмовив. Проте, з огляду на те, що у своїх численних поясненнях, поданих до суду першої інстанції, ОСОБА_2 не заперечувала проти проведення такої експертизи, посилання суду щодо примусу дитини до проходження тесту ДНК не відповідають фактичним обставинам справи, а висновок про неможливість її проведення є передчасним. 
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 13.11.2019 Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №1387, ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Сторони не заперечували, що ОСОБА_1 записаний батьком дитини відповідно до частини першої статті 126 Сімейного кодексу України, тобто, за спільною заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
Відповідно до витягу з реєстру Мелітопольської територіальної громади, ОСОБА_3 з 11.03.2020 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6, 45 зворотна сторона).
Згідно зі свідоцтвом про шлюб, 20.07.2023 ОСОБА_1 і ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №108 (а.с.42).
ОСОБА_5 має неповнолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батько якого - ОСОБА_7 рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04.06.2014 позбавлений батьківських прав (а.с.48 зворотна сторона - 49) і має заборгованість зі сплати аліментів на дитину, що станом на 26.04.2024 складає 35349,89 грн (а.с.50-51).
ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою і проживає разом з дружиною ОСОБА_5 і її неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які також є внутрішньо переміщеними особами за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.43).
Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 матір ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є пенсіонеркою (а.с.44).
ОСОБА_1 є військовослужбовцем, отримує заробітну плату (а.с.45).
Сторони також не заперечували, що ніколи не перебували у шлюбі і не проживали однією сім`єю.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).
Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України).
Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).
У частині п`ятій статті 136 СК закріплене правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було - подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС.
Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.
Разом з тим законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо).
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 332/1618/22 (провадження № 61-14812св23).
У постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19) зазначено, що: «при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати».
У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21 (провадження № 61-9183св22) зазначено, що: «за приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17 (касаційне провадження № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20 (касаційне провадження № 61-17337св20).
Таким чином під час розгляду цієї справи суду необхідно встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
Посилаючись на ст. 136 СК України, ОСОБА_1 просив виключити запис про нього, як батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_3 , складеного Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області 13 листопада 2019 року за № 1387.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що достеменно не знає, чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його біологічним сином, у зв`язку з чим просив провести судово-генетичну експертизу, адже на час народження дитини сторони не перебували у шлюбі, тільки зустрічалися, зареєстрований батьком дитини за власної згоди, оскільки ОСОБА_2 повідомила, що дитина його.
У цій справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 13.11.2019 Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №1387, ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Сторони не заперечували, що ОСОБА_1 записаний батьком дитини відповідно до частини першої статті 126 Сімейного кодексу України, за спільною заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 через свого адвоката Брижан А.С. визнала, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком її сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому колегія суддів доходить висновку, що в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.
Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №172/1206/21.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач при реєстрації себе батьком дитини знав, що він не є його біологічним батьком чи за обставинами справи не міг не знати.
Суд першої інстанції таких обставин також не встановлював.
Колегія суддів вважає, що визнання ОСОБА_2 факту того, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , вже під час розгляду справи в апеляційному суді свідчить про те, що під час реєстрації себе батьком дитини, ОСОБА_1 не знав, що він не є біологічним батьком ОСОБА_3 .
З огляду на вказане вище у сукупності колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач при реєстрації себе батьком дитини знав, що він не є його біологічним батьком чи за обставинами справи не міг не знати.
Таким чином, оскільки під час розгляду справи доведено факт відсутності кровного споріднення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та не спростовано необізнаності позивача під час реєстрації дитини, що він не є його біологічним батьком, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та виключення відомостей про позивача, як батька дитини, з актового запису про її народження.
На думку апеляційного суду, такий висновок не суперечить найкращим інтересам самої дитини з огляду на таке.
ЄСПЛ визнає існування сімейного життя з урахуванням біологічного та фактичного сімейного зв`язку. Існують випадки, коли наявність «сімейного життя» встановлювалася навіть попри відсутність біологічного споріднення. Наприклад у тих випадках, коли відсутність біологічного зв`язку встановлювалася після тривалого фактичного контакту батьків і дітей.
Однак недоцільно визначати мінімальну тривалість спільного життя, яка могла б обов`язково уважатися de facto сімейним життям, адже оцінка будь-якої ситуації повинна ураховувати «якість» зв`язку та обставини кожної справи. Тривалість стосунків з дитиною є ключовим фактором у визнанні ЄСПЛ наявності сімейного життя. Так у справі Wagner and J.M. W.L. v. Luxembourg (no. 76240/01, § 117, 28 червня 2007) співжиття тривало більше десяти років; у справі Nazarenko проти росії § 58), в якій одружений чоловік взяв на себе батьківські обов`язки до того, як дізнався, що він не є біологічним батьком дитини, період, проведений разом, тривав більше п`яти років (пункт 153 рішення).
Важливою складовою сімейного життя є право жити разом, щоб сімейні стосунки могли нормально розвиватись (Marckx проти Бельгії, § 31), а члени сім`ї могли спілкуватись одне з одним (Olsson проти Швеції (no. 1), § 59). Поняття сімейного життя є автономним (Marckx проти Бельгії, § 31). Відповідь на питання, існує чи ні «сімейне життя», залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків (Paradiso і Campanelli проти Італії [ВП], § 140).
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що врахування інтересів дитини може і має здійснюватися винятково у тому випадку, коли встановлені ознаки сімейного життя. За умови відсутності таких критеріїв особа, яка оспорює батьківство, має право на відповідний захист своїх прав.
Отже, враховуючи відсутність будь-якого біологічного зв`язку дитини та батька, коротку тривалість його стосунків з дитиною (дитина народилася у листопаді 2019 року, сторони ніколи не проживали разом однією сім`єю, ОСОБА_2 у своєму позові зазначала, що від народження дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні, ОСОБА_1 з дитиною не спілкується, мати з дитиною проживають на тимчасово окупованій території і переїзду не планують, ОСОБА_1 з власною сім`єю є внутрішньо переміщеною особою, проживає у м. Яремче Івано-Франківської області, перебуває на військовій службі), дізнався про те, що він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 під час розгляду справи в апеляційному суді, відсутні умови, які дозволяли б зробити висновок про наявність de facto сімейного життя між дитиною і ОСОБА_1 , а тому він має право на захист своїх прав, що в цьому випадку не суперечить інтересам дитини.
Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 344/1962/19 (провадження № 61-3085св22).
З огляду на те, що ОСОБА_2 просила апеляційний суд виключити відомості про ОСОБА_1 як батька з актового запису про народження дитини, та підтвердила, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже, під час розгляду справи доведено факт відсутності кровного споріднення ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , та не спростовано необізнаності позивача під час реєстрації дитини, що він не є його біологічним батьком, наявні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини та відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів, оскільки, за таких обставин, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок утримувати дитину.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови по суті позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Під час подання зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 1211,20 грн. судового збору, за подання апеляційної скарги - 1816,80 грн, що разом складає 3028 грн, які слід стягнути з відповідача на його користь.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Костроміної Вікторії Анатоліївни - задовольнити.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2025 року - скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову:
«Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - залишити без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини, третя особа - Мелітопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області - задовольнити.
Виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису №1387 від 13 листопада 2019 року у Мелітопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області про народження ОСОБА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень»
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 червня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: