Номер провадження: 22-ц/813/3847/25 
Справа № 501/1095/23
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2024 року у складі судді Пушкарського Д.В.,
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року,  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору -  ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди в користуванні належної ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 200000 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період перебування у шлюбі Позивача та Відповідача для проживання сім`ї було придбано об`єкт нерухомого майна: житлову квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,4 кв.м. Майно набуте подружжям за час шлюбу.
Постановою Одеського апеляційного суду по справі №501/394/21 від 12.12.2022 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову квартиру АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири.
Право власності на 1/2 частини квартири зареєстровано за позивачем, про що містяться відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Як зазначає позивач, ОСОБА_2 ухиляється від виконання постанови Одеського апеляційного суду по справі №501/394/21 від 12.12.2022, яка набрала законної сили та є обов`язковою до виконання. Відповідач добровільно не здійснює будь-яких дій щодо надання можливості позивачу проживати у своїй власності. Не надання можливості проживати та користуватися своєю власністю завдало позивачу моральних страждань. Оскільки, відповідач не надає можливості позивачу користуватися своєю власністю, то позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: усунуто перешкоди в користуванні належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 15000 грн. та судовий збір у розмірі 1223,60 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щопостанова Одеського апеляційного суду по справі №501/394/21 від 12.12.2022 не містить у собі жодних дій примусового характеру у відношенні апелянта ОСОБА_2 , отже суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання постанови Одеського апеляційного суду по справі №501/394/21 від 12.12.2022.
Зазначає, що позивач ОСОБА_1 з 2022 року не знаходиться на території України та жодних дій по вселенню у квартиру АДРЕСА_1 він особисто не вчиняв, у жодному судовому засіданні участі не брав, т.я. знаходиться за межами України, а тому суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що апелянт ОСОБА_2 перешкоджає йому у вселенні у квартиру АДРЕСА_1 .
З довідки Овідіопольської селищної Ради Одеської області за №557 від 03.04.2023 про місце проживання, та склад сім`ї ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_2 ) вбачається, що відповідачка ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_5 , сином ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживають, ключів від квартири не мають, доступу до квартири не мають, та у них відсутня будь яка практична можливість перешкоджати позивачу ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою, що свідчить про штучний характер позовної заяви без відсутності будь якого спору. У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції до уваги цей доказ не прийняв, ніяким чином не спростував, а тому безпідставно прийшов до висновку, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 у вселенні у квартиру АДРЕСА_1 .
Доводи скарги також мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 особисто до ОСОБА_2 з вимогою або проханням про передачу йому ключів від квартири АДРЕСА_1 з використанням будь яких засобів зв`язку не звертався. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та вселяючи позивача у всю спірну квартиру, яка на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачці ОСОБА_2 у відношенні1/2 до 1/2, суд першої інстанції не врахував чи наявний спір про усунення перешкод у користуванні власністю, чи порушуються житлові права відповідачки при вселенні позивача у всю квартиру, у тому числі і у частину квартири відповідачки ОСОБА_2 , яка належить їй на праві особистої приватної власності, чи перешкоджає відповідачка у вселенні його в квартиру, чи користується та проживає відповідачка у спірній квартирі.
Крім того, на думку скаржниці, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 15000 гривень, судом першої інстанції не взята до увага відповідна судова практика ВС. 

В судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат Кліменко В.П., діючий від імені ОСОБА_2 , підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляду справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

В період перебування в шлюбі Позивача та Відповідача на підставі Договору купівлі продажу від 31 липня 2013 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Ліаною Давидівною, зареєстрований в реєстрі під номером 875 набуто право власності об`єкт нерухомого майна: житлову квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,4 квадратних метрів.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі №501/394/21 від 20 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про поділ майна відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 набуту під час шлюбу з ОСОБА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_7 .
Постановою Одеського апеляційного суду по справі №501/394/21 від 12.12.2022 рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 липня 2022 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про поділ майна задоволено. Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю залишено без задоволення.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 житлову квартиру АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_7 право приватної власності на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1 .
На підставі Постанови Одеського апеляційного суду по справі №501/394/21 від 12.12.2022 право власності на 1/2 частину квартири зареєстровано за позивачем, про що містяться відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
З метою добровільного виконання Постанови Одеського апеляційного суду по справі №501/394/21 від 12.12.2022 Позивачем було направлено звернення до ОСОБА_2 щодо передачі ключів від квартири АДРЕСА_1 .
Адвокатом Ільченко К.Р., яка діє в інтересах ОСОБА_1 направлено повідомлення у месенджер вайбер на телефон ОСОБА_7 за номером 0637842240 щодо можливості зайти в квартиру та проживати в ній, однак було отримано відмову.
Крім того, позивачем було направлено заяву до поліції щодо перешкод у користуванні власністю ОСОБА_1 .

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди.

Мотиви прийняття/ відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, не спростовують висновків суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_4 не виконується постанова Одеського апеляційного суду від 12.12.2022, однак вказані висновки по суті не впливають на правильність вирішення спору між учасниками справи, з огляду на наступне.
Спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу у спільну сумісну власність, яка за постановою Одеського апеляційного суду від 12.12.2022, була змінена на спільну часткову власність, з визначенням ідеальної частки кожного з подружжя.
Відтак, право власності ОСОБА_1 виникло з моменту набуття подружжям такого нерухомого майна у спільну сумісну власність, факт реєстрації позивачем права спільної часткової власності у 2022 році у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не впливає на належність йому такого майна з моменту придбання подружжям.
Установивши, що частка квартири АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві спільної часткової власності і він, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися спірним майном, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном, суди суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивача у спірне майно.
Доводи апеляційної скарги про відсутність перешкод із сторони ОСОБА_4 у користуванні власністю позивача, спростовуються матеріалами справи та на спростування вказаних обставин відповідачкою не було надано належних та допустимих доказів.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 наразі перебуває за межами території України не підтверджено жодними доказами, та не спростовує той факт, що останній, як власник частки квартири має право на користування своєю власністю.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції довідки Овідіопольської селищної ради Одеської області №557 від 03.04.2023 про місце проживання та склад сім`ї ОСОБА_8 (чоловік апелянта) за іншою адресою, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Оскільки, проживання відповідачки за іншою адресою не підтверджує, що з її боку не чиняться перешкоди у користуванні ОСОБА_1 своєю власністю, оскільки останній не має дублікатів ключів та потрапити до неї останній також не має можливості.
Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою є безпідставними, оскільки спростовуються поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації з приводу користування цим житлом та зверненням ОСОБА_1 до органів поліції з приводу протиправної поведінки ОСОБА_4 , яка полягала у ненаданні доступу до вищевказаної квартири.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Установивши, що позивач є законним власником частки у спірній квартирі, суд першої інстанції надав належну правову оцінку його доводам щодо втручання у його право на мирне володіння майном, констатувавши незаконність такого втручання.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_4 щодо порушення її права на житло, колегія суддів зазначає про те, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині вирішення спору про усунення перешкод у користуванні майном є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою.
Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина  є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди по своєму характеру є доволі складним процесом. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно роз`яснень, які містяться в пункті третьому постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(далі Постанова № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Частиною другою пункту п`ятого вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. 
ОСОБА_1 не надано до суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, належних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, доказів, які б свідчили про погіршення стану здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тощо, не надано відповідного обґрунтування заявленого розміру відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, та задоволенню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частинні підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, за вищевказаного обґрунтування.
В решті рішення необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 20.06.2025

Головуючий
                                                        
    Судді: