ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 201/9380/21
провадження № 51-1961км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої                         ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянув у закритому судовомузасіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 Кримінального кодексу України(надалі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року   ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.
На підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання час його попереднього ув`язнення з 25 липня 2021 року по 08 червня 2022 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
За детально наведених у вироку суду фактичних обставин ОСОБА_7 25 липня 2021 року приблизно о 19:20, перебуваючи в кафе «Монастирське» на Монастирському острові в м. Дніпрі, побачив неповнолітню потерпілу ОСОБА_9 та в процесі спілкування з останньою у нього виник раптовий умисел, направлений на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із анальним та оральним проникненням в тіло неповнолітньої ОСОБА_9 , з використанням геніталій, без добровільної згоди неповнолітньої (зґвалтування).
Того ж дня, близько 19:30, ОСОБА_7 , реалізуючи свій умисел, без добровільної згоди неповнолітньої потерпілої, перебуваючи на території вказаного кафе, повів її до приміщення туалету, погрозами подавивши її волю до супротиву, почав вчиняти дії сексуального характеру, а саме проникати своїми геніталіями до орального отвору неповнолітньої потерпілої, а також до анального отвору. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив неповнолітній потерпілій ОСОБА_9 тілесні пошкодження, які належать до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 20 лютого 2025 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений, покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого й ухвалу апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи доводи, викладені у касаційній скарзі засуджений наголошує на тому, що прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження, не мав на те легітимних повноважень, через недотримання приписів ч. 2 ст. 341 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК).
На його переконання, внаслідок зміни обвинувачення, яке не було підтримано прокурором вищого рівня, прокурор, який ініціював таку зміну, мав бути заміненим.
Також засуджений зазначає, що суди попередніх інстанцій здійснили розгляд справи неповно, зокрема через те, що в ході розгляду кримінального провадження не було встановлено психологічного стану ані ОСОБА_7 , ані ОСОБА_9 , водночас неодноразові клопотання сторони захисту про необхідність проведення відповідних експертиз були залишені без задоволення.
Між тим, вказує, що сторона захисту наводила мотиви щодо недопустимості доказів, у тому числі даних висновку за результатом експериментально-психологічного обстеження потерпілої, а також висновку спеціаліста щодо перебігу психологічної роботи з останньою, які проігноровані судами. 
Крім того, без належної оцінки залишилися аргументи захисту в частині невідповідності обвинувального акта вимогам КПК, оскільки в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні дані вказаних вище висновків спеціаліста та постанов про визнання речовими доказами.
Проте, на думку касатора, допущені недоліки судового розгляду не були усунуті і під час апеляційного розгляду.
Більше того, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, на яких наполягала сторона захисту, натомість повторно дослідив ці докази у нарадчій кімнаті.
Узагальнюючи доводи, викладені у касаційній скарзі, засуджений акцентує на невідповідності висновкам суду фактичним обставинам, недоведеності вчинення кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом» і неправильній оцінці доказів, а тому судові рішення незаконні й підлягають скасуванню.

Позиції інших учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду прокурор ОСОБА_10 подала письмові заперечення в яких висловлює незгоду з доводами, викладеними у скарзі засудженого.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 ,  підтримали подану касаційну скаргу, прокурор  ОСОБА_5 та представник потерпілої ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні скарги засудженого, вважаючи її необґрунтованою. 
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Як визначено у ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.  94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання засудженим установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до  тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Проте доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального кодексу, апеляційний суд визнав непереконливими, та дійшов думки, що вирок суду відповідає вимогам законності, обґрунтованості і є достатньою мірою мотивованим.
До того ж, положеннями ст. 94 КПК визначено, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують, визначені ст. 91 КПК, обставини, які підлягають доказуванню, не містять суперечностей, доповнюють один одного, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 152 КК.
Зі змісту вироку вбачається, що суд зіставив та проаналізував зібрані й надані докази, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів статей 85-87 КПК свідчили про необхідність визнання доказів неналежними та/або недопустимими, не встановив.
Водночас, за ч. 1 ст. 409 КПК суд апеляційної інстанції переглядає в апеляційному порядку законність та обґрунтованість судового рішення місцевого суду і надає сторонам кримінального провадження можливість перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції.
Також зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам 
ст. 419 КПК.
Враховуючи положення вказаних статей закону, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати вичерпну відповідь на вказані в ній доводи щодо оцінки покладених в основу вироку доказів із точки зору їх належності, допустимості й достовірності, а також зазначити мотиви, якими він керувався під час постановлення ухвали, а в разі залишення апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, пославшись на відповідну норму права.
Під час перегляду вироку районного суду, за апеляційною скаргою обвинуваченого, за доводами по суті аналогічним тим, що викладені в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції дотримався зазначених вимог закону.
На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, зокрема, щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 і доведеності його винуватості з огляду на нижченаведене.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Суди попередніх інстанцій врахували вказаний стандарт та навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту. 
Згідно з фактичними обставинами справи, встановленими місцевим судом, потерпіла ОСОБА_9 чітко зазначила, що зґвалтував її саме ОСОБА_7 , детально вказавши за яких обставин, що узгоджуються з пред`явленим обвинуваченням. Водночас показання свідка ОСОБА_11 і представника потерпілої ОСОБА_12 , що є взаємодоповнюючими, підтверджують показання потерпілої в частині того, що після вчинення щодо неї незаконних дій з боку ОСОБА_7 , які є предметом розгляду, вона зателефонувала своїй матері і повідомила про це. Також, суди врахували показання свідка ОСОБА_13 , яка ствердила, що під час освідування ОСОБА_9   виявила тілесні ушкодження, які вона самостійно собі спричинити не змогла б.  Більше того, суди не установили суперечностей між показаннями свідка ОСОБА_13 , експерта ОСОБА_14 і даними висновку експерта № 13С/е від 16 серпня 2021 року, за яким тілесні ушкодження могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), яким міг бути і напружений статевий член. Більше того, суди взяли до уваги медичну довідку від 24 липня 2021 року, згідно з якою у ОСОБА_9 наявні поверхневі садна вульви та анального отвору, що свідчить про насильство. 
Понад те, суди врахували дані протоколу слідчого експерименту від 08 вересня 2021 року та відеозапису до нього за участю потерпілої ОСОБА_9 , її законного представника ОСОБА_12 в присутності понятих та психолога, відповідно до яких, перебуваючи на Монастирському острові у м. Дніпрі потерпіла продемонструвала обставини і обстановку, за яких ОСОБА_7 зґвалтував її.
До того ж сам факт перебування як потерпілої, так і ОСОБА_7 у визначений час і у визначеному місці підтвердив свідок ОСОБА_15 , який зазначив, що вони дійсно відходили на 5-7 хвилин, а потім повернулись.
Колегія суддів уважає непереконливою позицію сторони захисту про те, що відсутні прямі докази зґвалтування потерпілої.
Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні від 04 грудня 2003 року (справа «М. С. проти Болгарії») визнав, що внаслідок негнучкості в підходах до судового переслідування за статеві злочини, зокрема чинності вимоги щодо наявності доказів чинення фізичного опору за всіх обставин, певні види зґвалтування можуть залишитись без покарання, що ставить під загрозу мету забезпечення ефективного захисту статевої автономії людини. Як свідчать сучасні стандарти і тенденції у цій сфері, позитивні обов`язки, які випливають зі статей 3, 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вимагають від держав членів забезпечувати покарання за неконсенсуальний статевий акт і проводити ефективне розслідування у такій справі, включаючи справи з відсутністю доказів фізичного опору потерпілою особою (п. 166).
У пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ констатував, що було допущено недогляд, причиною якого є безсумнівно переконання слідчого та прокурора про те, що відсутність таких прямих доказів зґвалтування, як сліди насильства та опору чи покликів про допомогу, не в змозі на підставі оцінки всіх сукупних обставин дійти висновку про доведену відсутність згоди і, отже, про доведений факт зґвалтування. 
У справі яка є предметом розгляду, за версією сторони захисту взагалі відсутня подія зґвалтування, тобто йдеться про те, що статевий акт був, але за добровільної згоди, однак необхідно врахувати, що відсутність прямих доказів опору та/або інших відомостей про явну незгоду зі статевим актом як ознаки зґвалтування, не вказує на відсутність події загалом.
Так, для інкримінування ст. 152 КК потрібно встановити, що дії сексуального характеру були вчинені за відсутності чітко вираженого, явного, переконливого, такого, щоб інша особа зрозуміла, що особа бажає сексуального проникнення в її тіло, волевиявлення, за якого кожен із партнерів упевнений у добровільній згоді іншого на конкретні дії сексуального характеру, що виражена в певній зовнішній формі (вербально, жестами, мімікою чи конклюдентними діями тощо).
Зі змісту показань потерпілої які вона дала під час судового розгляду, убачається, що вона не давала згоди на статевий акт.
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, шляхом аналізу сукупності досліджених доказів установив, що потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження внаслідок зґвалтування.
Водночас колегія суддів бере до уваги, що судами попередніх інстанцій не установлено будь-яких даних, які би вказували на наявність у потерпілої підстав оговорити засудженого.
Цих даних не було надано і стороною захисту. 
Отже, підстав уважати, що суди неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, зокрема ч. 3 ст. 152 КК, в межах касаційної скарги засудженого, колегія суддів не встановила.
Що стосується доводів з приводу істотного порушення вимог кримінального процесуального закону через відсутність повноважень прокурора для підтримки державного обвинувачення, то вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Як убачається з журналу судових засідань від 26 вересня 2023 року прокурор просила надати час для вирішення питання про зміну обвинувачення (т. 3, а. п. 101, 102).
У судовому засіданні від 17 жовтня 2023 року прокурору було надано додатковий час для вирішення цього питання (т. 3, а. п. 104, 105).
Після цього, законний представник потерпілого заявила клопотання про повторний допит потерпілої ОСОБА_9 (т. 3, а. п. 119).
Разом із тим, після повторного допиту потерпілої в судовому засіданні від 28 листопада 2023 року, прокурор надалі не реалізовувала своє право на зміну обвинувачення.
Ці обставини прокурор підтвердила в поданих письмових запереченнях.
У зв`язку із наведеним, колегія суддів не убачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в частині порушень процедури і визначення повноважень прокурора у ході зміни обвинувачення, адже зміна обвинувачення не відбулась.
Слід зазначити, що зміна обвинувачення є правом прокурора, а не обов`язком, а тому саме по собі клопотання про надання часу для вирішення питання про зміну обвинувачення не є зміною обвинувачення у розумінні кримінального процесуального закону.
Твердження засудженого про те, що дані висновку за результатом експериментально-психологічного обстеження потерпілої, а також висновок спеціаліста щодо перебігу психологічної роботи з останньою є недопустимими доказами, у тому числі через те, що висновок спеціаліста не є доказом, непереконливі.
Згідно з ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
За ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру та спеціальної конфіскації.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (частина 2 цієї статті).
Як убачається зі змісту експериментально-психологічного обстеження потерпілої, а також висновку спеціаліста щодо перебігу психологічної роботи з останньою, вони не спрямовані на встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні й ними не обґрунтовується винуватість ОСОБА_7 , вони лише містять відомості, які характеризують психологічний стан потерпілої.
Між тим, відмова суду у задоволенні клопотання про проведення експертизи психологічного стану не може безумовно вказувати на порушення вимог КПК,  оскільки виключно до повноважень суду належить визначення достатності сукупності доказів для доведеності винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Покликання на безпідставну відмову у поверненні обвинувального акту прокурору, неспроможні, оскільки це питання вирішено ухвалою суду в підготовчому судовому засіданні.
Колегія суддів звертає увагу, що підставою повернення обвинувального акту, сторона захисту вказує відсутність в реєстрі матеріалів досудового розслідування постанови про визнання предмету речовим доказом від 09 вересня 2021 року, про те, яким чином це впливає на законність і обґрунтованість остаточного судового рішення засуджений не зазначає.
Більше того, з матеріалів кримінального провадження убачається, що стороні захисту, зокрема ОСОБА_7 і його захиснику, було у повному обсязі надано доступ до матеріалів досудового розслідування в яких міститься як указана постанова, так і сам речовий доказ (т. 1 матеріалів кримінального провадження, а. п. 171, 172).
Доводи щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли свого підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК.
Водночас обов`язок апеляційного суду повторно дослідити докази виникає за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями. Проте апеляційний суд не встановив неповноту або порушення дослідження доказів під час судового розгляду в суді першої інстанції, а констатував, що клопотання про повторне дослідження доказів фактично зводиться до незгоди з оцінкою, наданою судом першої інстанції і власної переоцінки доказів, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні клопотання.
Колегія суддів погоджується з таким підходом, оскільки він узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду.
Доводи проте, що апеляційний суд самостійно здійснив дослідження доказів у нарадчій кімнаті спростовується змістом ухвали апеляційного суду, зокрема, з ухвали не убачається, що суд апеляційної інстанції дав доказам іншу оцінку, відмінну від наданої місцевим судом.
За результатами касаційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за його скаргою, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості таких доводів.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і  постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а тому, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3