П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/10905/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Семенюк Микола Миколайович 
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
18 серпня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 12.02.2024 № Ф-0925-0630У.
В обґрунтування позову зазначає, що є пенсіонером по інвалідності 2 групи, а тому звільнена від сплати ЄСВ; 05.01.2018 позивачем було подано відповідачу заяву про звільнення від сплати податку як особу з інвалідністю ІІ групи.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року в задоволені позовних вимог позивача відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач в з 2016 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем і підприємницьку діяльність припинила 26.12.2023, з 01.04.2017 перебувала на спрощеній системі оподаткування; з 2014 року позивач є пенсіонером по інвалідності; 05.01.2018 позивач подала відповідачу початковий звіт про суму нарахованого доходу застрахованої особи та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік (а.с.32-33), в якому визначив собі до сплати 6336,00 грн єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за квітень-грудень 2017 року, який сплачений не був; відповідач прийняв вимогу від 12.02.2024 про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0925-0630У про сплату боргу (недоїмки), в якій вимагає сплатити позивачу заборгованість з ЄСВ в сумі 6336 грн.
Вважаючи податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Згідно з статті 2 Закону №2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 цього Закону недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.
Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI).
Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, є фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.
Відповідно до абзацу третього частини 8 статті 9 Закону №2464-VI у редакції, яка діяла до 31 грудня 2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
При цьому, у редакції статті 9, яка діє з 1 січня 2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно частини 3 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач самостійно в початковому звіті про суму нарахованого доходу застрахованої особи та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік (а.с.32-33) визначив собі до сплати 6336,00 грн єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за квітень-грудень 2017 року, який не сплатив.
Пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону №2464-VI передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно приписів абзацу восьмого частини четвертої статті 25 Закону 2464-VI не підлягають оскарженню зобов`язання зі сплати єдиного внеску, самостійно визначені платником.
В апеляційній скаргі позивач вказує на те, що вона є інвалідом ІІ групи довічно згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 14.07.2017. Позивач 05.01.2018 подала до контролюючого органу звіт №189 за 2017 рік, та в цей же день нею подано заяву до податкового органу про звільнення її від сплати податку як особа з інвалідністю ІІ групи.
В свою чергу, суд першої інстанції вірно зазначив, що та обставина, що позивач в 2017-2018 роках звертався до відповідача із заявами звільнити від сплати податку, як інваліда ІІ група, не свідчить про те, що спірна вимога є протиправною, оскільки предметом спору не є дії (бездіяльність) відповідача щодо вирішення вказаних заяв.
Судом встановлено, що за даними картки особового рахунку автоматизованих інформаційних систем ОСОБА_1 22.07.2016 було здійснено державну реєстрацію підприємницької діяльності та було взято на облік в контролюючих органах, як фізичну особу – підприємця на загальній системі оподаткування та з 01.04.2017 на спрощеній системі оподаткування – єдиний податок ( друга група).
Відповідно до відомостей, одержаних від державного реєстратора в електронному вигляді, 26.12.2023 до Єдиного державного реєстру внесено запис про Державну реєстрацiю припинення пiдприємницької дiяльностi фiзичної особи - пiдприємця за її рішенням.
Крім того, 03.05.2024 позивачем було здійснено повторну реєстрацію пiдприємницької дiяльностi. В реєстрі страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування зазначається ознака «Особа з інвалідністю» (дата призначення пенсії – 24.06.2014).
Чинним вважається останній електронний або паперовий Звіт, поданий страхувальником до закінчення строків подання звітності, визначених Порядком №435, який пройшов всі контролі при завантаженні до Реєстру страхувальників та до Реєстру застрахованих осіб.
Відповідно до п.16 розд. ІІ Порядку №435 відповідальним за правильність та достовірність заповнення звітності по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є страхувальник.
05.01.2018 (граничний термін подання – 09.02.2018) ОСОБА_1 подано до контролюючого органу  Звіт №189 за 2017 рік, тип форми «початкова», який станом на 03.04.2024 перебуває в статусі «Повністю введена. Звіт оброблено ПФУ. Пройдено камеральну перевірку» і вважається чинним, яким самостійно визначено зобов`язання по сплаті єдиного внеску за період з квітень по грудень 2017 року на суму 6336,00 грн. При цьому,  факт подачі звіту не заперечується апелянтом.
Отже, суми самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску фізичними особами – підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, і є пенсіонерами за віком або особами з інвалідністю, підлягають сплаті на загальних підставах та не підлягають скасуванню.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем правомірно, а тому відсутні підстави для його сксування.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч.5 ст. 328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.  

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Граб Л.С.