ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5785/25 Справа № 203/3854/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,
за участю секретаря - Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 в інтересах малолітньої  ОСОБА_4 , треті особи: Виконавчий комітет Солонянської селищної ради, Дніпровська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності, -                                                           
В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року  позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , треті особи: Виконавчий комітет Солонянської селищної ради, Дніпровська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності.
Позов обґрунтований тим, що 26.10.2012 позивачі одружились і проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . 
У 2013 році через спільних знайомих вони познайомились з ОСОБА_5 та почали піклуватись про неї, оскільки остання родичів не мала, проживала сама, потребувала догляду й постійного лікування. За власний рахунок позивачі відтоді повністю забезпечували побутові та медичні потреби ОСОБА_5 , оплачували комунальні послуги, купували ліки, продукти, оплачували лікування у стаціонарі. Стан здоров`я останньої був незадовільний, вона часто хворіла, потребувала постійного лікування, догляду та допомоги. 
Починаючи від 2016 року, позивачі погодились на пропозицію ОСОБА_5 переїхати до неї, оскільки це буде набагато зручніше. З цього часу вони мали спільний побут, бюджет, разом проводили свята. Місце реєстрації позивачі не змінювали, оскільки не вважали це за потрібне. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. За життя заповіту остання не склала. Поховання її було здійснено позивачами. Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_2 .         Позивачі звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом, але постановою нотаріуса від 23.05.2022 їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з відсутністю доказів факту спільного проживання. 
Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили встановити факт їх спільного проживання з ОСОБА_5 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , треті особи: Виконавчий комітет Солонянської селищної ради, Дніпровська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності- відмовлено.

З апеляційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся адвокат Євген Базюкевич. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

       У відзиві Дніпровська міська рада просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       У відзиві ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       У додаткових поясненнях ОСОБА_1 просив відзив ОСОБА_3 залишити без розгляду.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачі з 26.10.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Кіровським ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 26.10.2012 року (т. 1 а.с. 8).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало законної сили 10.05.2024 року (т.1.а.с.149-154).
Також встановлено, що позивачі є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

        ОСОБА_5 на праві власності від 27.02.1997 належала квартира АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.а.с. 95, 98).
        ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим Шевченківським ВРАЦС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 26.10.2021 року (т. 1 а.с. 5).
       26 жовтня 2021 року позивачі звернулися до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , пославшись на те, що проживали разом зі спадкодавцем протягом п`яти років до дня відкриття спадщини.
       23 лютого 2022 року рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Солонянської селищної ради Андрейченко О.П. право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_8 . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.11.2023 №354340124 підставою для такої реєстрації став договір купівлі-продажу від 27.12.2001, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С. і зареєстрований у реєстрі під №776 (т. 1 а.с. 50).
       За життя (30.03.2015) ОСОБА_8 склав заповіт, яким заповів усе належне йому майно дочці відповідачки - ОСОБА_4 (т. 1 а.с.а.с. 88, 160).
       29 квітня 2022 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори було ухвалено постанови про відмову позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з недоведенням ними факту проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до дня відкриття спадщини (т. 1 а.с.а.с. 8-звор. - 10).
       09 червня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із заявою про встановлення факту їх спільного проживання з ОСОБА_5 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2023 у цивільній справі №203/3046/22 було відмовлено останнім у задоволенні поданої заяви саме з підстав недоведеності. Рішення місцевого суду не оскаржувалося і набрало законної сили (т. 1 а.с.а.с. 145 - 147).
        ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданим Соборним ВРАЦС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 27.01.2023 року(т. 1 а.с.а.с. 82, 91 - 93).
       12 квітня 2023 року відповідачка ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернулася до П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 за заповітом (т. 1 а.с. 86-звор.).
       Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК).
       За правилами, встановленими статтею 1258 ЦК, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
       У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК).
       Частинами 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
       До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
       При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2018 у справі №457/1853/14-ц, провадження №61-16272св18).
       Під час розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_5 з 30.01.1975 була зареєстрована й постійно мешкала до дня смерті у спірній квартирі.
       Згідно з долученими до позову копіями паспортів позивачів ОСОБА_1 від 18.07.2008 і до тепер зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 від 13.04.2001 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а від 09.07.2020 і до тепер - за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. а.с. 5-звор. - 7).
       Допитані під час розгляду справи у суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що ОСОБА_5 по день своєї смерті мешкала у спірній квартирі і позивачі доглядали за нею. Інших родичів вона не мала, за віком та станом здоров`я потребувала допомоги. Позивачі придбавали для неї продукти, ліки, викликали швидку допомогу тощо.
       Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначені обставини фактично свідчать про здійснення позивачами догляду за ОСОБА_5 , тобто виникнення правовідносин, притаманних договору довічного утримання, але не набуття ними статусу членів сім`ї у розумінні статті 3 СК України.
       Так, позивачами у ході розгляду справи не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції жодного належного та допустимого доказу того, що вони протягом п`яти років до часу відкриття спадщини постійно й безперервно мешкали з ОСОБА_5 у її квартирі, зберігали в ній особисті речі, вели з ОСОБА_5 спільне господарство, мали з нею спільний бюджет, разом придбавали майно для спільного користування, відпочивали тощо.
       Додані до позовної заяви копії свідоцтва про поховання та накладної про здійснення відповідних витрат на поховання за своєю суттю не є такими доказами.
       Крім того, більшість квитанцій про оплату комунальних послуг з утримання спірної квартири свідчить про те, що такі оплати були здійсненні за життя ОСОБА_5 і від її імені та лише за період 2021року (т.1.а.с.12 зворот-15).
       Також, факт спільного проживання позивачів з ОСОБА_5 спростовується матеріалами її особової справи як одинокої особи. Остання від 30.08.2018 перебувала на обліку у територіальному центрі соціального обслуговування за місцем проживання і користувалася послугою «догляд вдома». ОСОБА_5 було знято з обліку лише у зв`язку з її смертю (т. 2 а.с.а.с. 4 - 26).
       На даних обставинах наполягала і Дніпровська міська рада у своєму відзиві на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що у межах повноважень було направлено відповідні запити, у тому числі до КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дніпровської міської ради (далі - КУ «ДМТЦСО (НСП)» ДМР).
       Так, листом від 18.07.2024 № 01/890 КУ «ДМТЦСО (НСП)» ДМР повідомив, що громадянка ОСОБА_5 з 11.09.2018 отримувала соціальну послугу «догляд вдома» у відділенні соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Центрального району міста
Дніпра.
        У зв?язку з ліквідацією районних територіальних центрів та створенням
Комунальної установи «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дніпровської міської ради, громадянка
 ОСОБА_5 згідно з наказом про взяття на облік у відділення соціальної допомоги вдома від 12.04.2019 № 44/1, перебувала у відділенні соціальної допомоги вдома відділу
КУ «ДМТЦСО (НСП)» ДМР у Центральному районі міста, де отримувала соціальну
послугу «догляд вдома».

        Також, до зазначеного листа було надано копію облікової картки  ОСОБА_5 , з якої вбачається, що 30.08.2018 вона сама звернулась до підрозділу з питань соціального захисту населення, повідомивши, що є одинокою людиною, родичів не має та потребує соціальної послуги обслуговування вдома.

        Між КУ «ДМТЦСО (НСП)» ДМР та ОСОБА_5 було укладено договір про надання соціальних послуг, який пролонговувався до 31.12.2021, про що в ньому зроблено відмітку.
        Співробітниками КУ «ДМТЦСО (НСП)» ДМР за встановленим графіком здійснювалась закупівля продуктів з ринку та магазину, ліків з аптек, здійснювалося винесення сміття, генеральне прибирання (миття вікон), представництво інтересів та виконувалися разові доручення за потреби. 
Крім того, факт проживання позивачів з померлою спадкодавицею ОСОБА_5 з 2016 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спростовуються, у тому числі, обставинами які були встановлені іншими судовими рішеннями, які не оскаржувались та набрали чинності та матеріалами справи.
Так, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року, яке набрало законної сили 25.05.2023 року (т.1.а.с.146-147) встановлено на підставі показів свідків, що позивачі мали в користуванні квартиру АДРЕСА_5 , де постійно проживали разом зі своєю дитиною.
Крім того, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року було розірвано шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили 10.05.2024 року (т.1.а.с.149-154).
Зазначеним рішенням було встановлено, що позивачі є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Однак, матеріали дійсної справи не містять доказів того, що позивачі не проживали у квартирі АДРЕСА_5 , а з 2016 року проживали однією сім"єю з спадкодавицею у її квартирі АДРЕСА_6 разом з малолітньою дитиною - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а у подальшому і з малолітньою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Таким чином, за наслідками розгляду цивільної справи, дослідження всіх доказів, не встановлено, що позивачі мали свої речі в квартирі АДРЕСА_2 , вели спільний бюджет, спільне господарство з ОСОБА_5 , спільно несли витрати, спільно придбавали речі для спільного користування, разом відпочивали, святкували.
Колегія суддів вважає не підтвердженим належними та допустимими доказами факт проживання позивачів однією сім"єю зі спадкодавцем на протязі не менше п"яти років.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо незаконності переходу права власності на спірне нерухоме майно до набувача ОСОБА_8 , оскільки, саме недоведення позивачами факту існування між ними та спадкодавцем сімейних відносин, не дають суду відповідних підстав для висновку про порушення їхнього права у результаті набуття ОСОБА_8 права власності на спірну квартиру. І саме ці правовідносини є для позивачів похідними від вимог щодо встановлення факту проживання однією сім"єю з  ОСОБА_5 на протязі не менше п"яти років, які позивачами не доведені.
       Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
       Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

       Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
       Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що позивачами не було доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами, із дотримання принципу їх достатності, факту їхнього постійного та безперервного проживання з  ОСОБА_5 протягом п`яти років до її смерті, ведення з нею спільного побуту, існування взаємних прав та обов`язків.
       Ураховуючи все вищевикладене, вимоги про скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності також не можуть бути задоволенні з огляду на недоведення позивачами факту існування між ними та спадкодавцем сімейних відносин, колегія суддів не знаходить і відповідних підстав для висновку про порушення їхнього права у результаті набуття ОСОБА_8 права власності на спірну квартиру.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1    - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 червня 2025 року.
Повний текст судового рішення складено 18 червня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров