КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/1147/2025
справа №373/466/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня  2025 року                                                                                    м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Желепи О.В., Соколової В.В.,
 
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Шумілової Наталі Ігорівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», на рішення Переяслав-Хмельницького  міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Опанасюка І.О.,
у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
встановив:
У лютому 2024 року АТ "Перший Український Міжнародний банк" звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Вимоги позову мотивує тим, що між позивачем та відповідачкою укладено кредитні договори: 10 січня 2019 року кредитний договір №2001221552201, згідно якого видано кредитну картку з лімітом в 15 000,00 гривень, який пізніше було збільшено до 37 100,00 гривень; 21 квітня 2021 року кредитний договір №1001859874402, згідно якого видано кредит у сумі 45 000,00 гривень.
Відповідачка не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Внаслідок невиконання зобов`язань заборгованість відповідачки перед позивачем станом на 01 січня 2024 року становить:
-                     за кредитним договором від 10 січня 2019 року №2001221552201 - 47 831,72 гривень, з яких: 32 523,27 гривень - заборгованість за кредитом; 15 308,45 гривень - заборгованість за процентами;
-                     за кредитним договором від 21 квітня 2021 року №1001859874402 - 64 954,69 гривень, з яких: 43 113,69 гривень - заборгованість за кредитом; 9,20 гривень - заборгованість за процентами; заборгованість за комісією - 21 831,80 гривень.
Тобто, загальна сума заборгованості за вищевказаними кредитними договорами станом на 01 січня 2024 року склала 112 786,41 гривень.
Позивач направив письмові вимоги (повідомлення) відповідачці на адресу місця проживання, яку остання зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у визначений  строк заборгованість відповідачкою погашена не була.
Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ "Перший Український Міжнародний Банк" заборгованість у сумі 112 786,41 гривень. Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ "Перший Український Міжнародний Банк" витрати із сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривень.
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором №1001859874402 від 21 квітня 2021 року у розмірі 37 740,89 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» судові витрати в розмірі 810,53 гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з ухваленим рішенням, АТ "Перший Український Міжнародний Банк" подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Щодо договору №2001221552201 від 10 січня 2019 року вказує, що звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, розрахунок заборгованості, виписки по рахункам тощо.
Крім того, банк подав до суду довідку про зміну кредитного ліміту.
Уважає, що суд першої інстанції не дослідив наведені докази у сукупності з розрахунком заборгованості та іншими доказами, що додані до позовної заяви. Суд дійшов передчасного висновку, що матеріалами справи не підтверджено факт встановлення відповідачці кредитного ліміту у первісному розмірі 15 000 грн, який було збільшено до 37 100,00 грн, а також користування останньою цими коштами.
Зазначає, що з виписки по картковому рахунку убачається, що позичальниця користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів.
Вказує, що між Банком і відповідачкою укладено у письмовій формі договір, згідно якого відповідачка отримала кредит, зобов`язалася сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредити в порядку та строки, обумовлені договором. Кредит наданий, а договір укладений шляхом підписання заяви, яка містить усі суттєві умові, притаманні кредитному договору згідно ЦК України.
Відповідачка разом із заявою підписала «Паспорт споживчого кредиту. Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит».
Паспорт споживчого кредиту підписаний до моменту підписання відповідачкою заяви. Мета підписання Паспорту - ознайомлення відповідачки з детальними умовами кредитування. Паспорт споживчого кредиту наданий відповідачці на ознайомлення і підписання на виконання вимог статті 9 Закону України «Про споживче кредитування».
Вказує, що розрахунок заборгованості має табличну форму та містить детальну інформацію відносно графіку повернення тіла кредиту та процентів з розбивкою на суми та конкретні календарні дати; відомості щодо фактичної суми погашення відповідачкою кредиту з розбивкою на суми та конкретні календарні дати; залишок непогашеної суми за кожним платежем.
Відтак, уважає, що позивачем додано належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення кредитного договору №2001221552201 від 10 січня 2019 року та належним чином сформований розрахунок заборгованості за ним.
Щодо кредитного договору №1001859874402 від 21 квітня 2021 року вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі пред`явлених вимог.
Скаржник зазначає, що не убачає підстав для зарахування в рахунок погашення тіла кредиту сплачених відповідачкою коштів в сумі 5 382,00 грн в якості погашення боргу за кредитом, оскільки сплата вказаних коштів не є предметом цього судового розгляду, а відповідно до положень статей 13, 264 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, та при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Зустрічного позову з цього приводу відповідачкою не заявлено.
Звертає увагу, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору), а саме, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору).
Вказує, що у спірних правовідносинах у відповідності до пункту 5.7.3 положень договору комплексного банківського обслуговування АТ «ПУМБ» комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково - касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту.
З огляду на виконані банком послуги, надання яких підтверджується серед іншого і випискою по рахунку щодо зарахування коштів на рахунок відповідачки, списання коштів з рахунку для погашення заборгованості, нарахування відсотків та інших платежів тощо, умова про встановлення комісії за такі послуги не є нікчемною чи такою, що суперечить вимогам законодавства, оскільки за змістом як постанов Верховного Суду, так і статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» перелічені операції не є послугами, що надаються безоплатно.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.01.2022 у справі №910/17048/17, від 13.11.2014 у справі № 908/4154/13, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 30.06.2021 №201/10403/19. 
Мотивуючи наведеним, просить рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити повністю.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором №200122552201 від 10 січня 2019 року, суд першої інстанції вказав, що позивач не надав доказів на підтвердження видачі відповідачці кредитної картки за заявою №200122552201 від 10 січня 2019 року та розміру наданого кредиту.
Суд вказав, що розрахунок заборгованості сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачкою, не може бути належним та допустимим доказом  наявності заборгованості та розміру, а також укладення кредитного договору.
Факт підписання заяви на приєднання не свідчить про видачу кредиту відповідачці, оскільки така позиція не ґрунтується на положеннях закону.
Задовольнивши частково вимоги в частині стягнення заборгованості за договором №1001859874402 від 21 квітня 2021 року, суд вказав, що положення кредитного договору, яким передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1345,50 грн щомісячно, суперечать положенням частини 1 та 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», відтак таке положення є нікчемним.
Суд вказав, що відповідно до розрахунку заборгованості станом на 01 січня 2024 року нараховано комісії 27 213,80 грн, сплачено 5 382,00 грн.
Визначена позивачем сума заборгованості за кредитом 43 113,69 грн має бути зменшена на суму сплачених відповідачкою коштів у розмірі 5 382,00 грн, що безпідставно віднесені банком на погашення комісії, різниця становить 37 731,69 грн і підлягає стягненню з відповідачки, також підлягає стягненню заборгованість за процентами у розмірі 9,20 грн, а всього 37 740,89 грн.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
З матеріалів справи убачається, що 10 січня 2019 року ОСОБА_1 підписала заяву №2001221552201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до змісту вказаної заяви відповідачка просила відкрити на її ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях та надати кредитну картку. Просила банк встановити на поточний рахунок у гривнях, відкритий за цією заявою, кредитний ліміт у сумі 15 000,00 гривень. Строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюються відповідно до умов договору комплексного банківського обслуговування в залежності від типу кредитної картки. Також підписанням заяви відповідачка підтвердила, що нею отримана у непошкодженому стані платіжна картка та ПІН, а також, що з правилами платіжної картки ознайомлена та зобов`язується їх дотримуватись. Реальна річна процентна ставка складає 47,88%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 12 577,58 грн з розрахунку заборгованості 10 000,00 гривень (а.с. 18).
До позовної заяви позивачем додано паспорт споживчого кредиту від 10 січня 2019 року, підписаний відповідачкою ОСОБА_1 (а.с. 18 зворот).
Згідно даних довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №2001221552201 від 10 січня 2019 року убачається, що 10 січня 2019 року на рахунок № НОМЕР_2 ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000,00 грн. 21 травня 2019 року - збільшено кредитний ліміт до 19 000,00 грн; 24 вересня 2019 року - збільшено кредитний ліміт до 24 600,00 грн; 29 січня 2020 року - збільшено кредитний ліміт до 29 400,00 грн; 04 червня 2020 року - збільшено кредитний ліміт до 32 300,00 грн; 16 жовтня 2020 року - збільшено кредитний ліміт до 37 100,00 грн (а.с. 39).
Згідно даних розрахунку заборгованості за договором №2001221552201 від 10 січня 2019 року убачається, що станом на 01 січня 2024 року заборгованість відповідачки за кредитним договором №2001221552201 від 10 січня 2019 року становить 47 831,72 гривень, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 32 523,27 гривень; заборгованість за відсотками - 15 308,45 гривень; заборгованість за комісією - 0 гривень (а.с. 41 зворот - 43).
21 квітня 2021 року ОСОБА_1 підписано заяву №1001859874402 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Підписанням вказаної заяви відповідачка підтвердила прийняття пропозиції АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що розміщена на сайті АТ "ПУМБ" в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування.
Із змісту заяви убачається, що відповідачка просила надати кредит на загальні споживчі цілі у розмірі 45 000,00 гривень строком на 24 місяці.
Із змісту заяви на приєднання убачається, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості визначено 2,99%, розмір процентної ставки 0,01% річних. Кредит надається шляхом переказу на рахунок НОМЕР_3 в АТ "ПУМБ" (а.с. 15 зворот).
До позовної заяви позивачем додано паспорт споживчого кредиту від 21 квітня 2021 року, підписаний відповідачкою ОСОБА_1 (а.с. 16).
Відповідно до даних платіжної інструкції №TR.48879922.71402.8810 від 21 квітня 2021 року АТ «ПУМБ» перерахувало кошти на рахунок № НОМЕР_4 у розмірі 45 000,00 грн. У графі призначення платежу вказано "надання кредитних коштів за договором №1001859874402 від 21/04/2021 за позикою ОСОБА_1 " (а.с. 39 зворот).
Згідно даних виписки з особового рахунку ОСОБА_1 21 квітня 2021 року на рахунок
№ НОМЕР_4 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , зараховано кредитні кошти за договором №1001859874402 від 21 квітня 2021 року у розмірі 45 000,00 грн (а.с. 43 зворот - 45).
Згідно даних розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №1001859874402 від 21 квітня 2021 року станом на 01 січня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 становить 64 954,70 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 43 113,69 гривень; заборгованість по процентам - 9,21 гривень; заборгованість по комісії - 21 831,80 гривень (а.с.40-41).
02 січня 2024 року АТ "ПУМБ" на адресу ОСОБА_1 направлено письмову вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором №2001221552201 та кредитним договором №1001859874402 (а.с. 36 зворот - 38 зворот).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині кредитного договору №2001221552201 від 10 січня 2019 року.
Відмовивши в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за договором №2001221552201 від 10 січня 2019 року, суд зазначив про відсутність доказів на підтвердження видачі відповідачці кредитної картки та відсутність доказів щодо здійснення будь-якого руху коштів по рахунку № НОМЕР_1 , який просила відкрити відповідачка при підписанні заяви від 10 січня 2019 року.
Зробивши такий висновок, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що підписанням заяви №2001221552201 від 10 січня 2019 року, відповідачка підтвердила, що нею отримана у непошкодженому стані платіжна картка № НОМЕР_5 і ПІН, а також вона ознайомлена із правилами користування платіжною карткою. Окрім цього, у зазначеній заяві відповідачка просила позивача встановити кредитний ліміт у сумі 15 000,00 гривень.
Відтак, висновки суду про відсутність доказів отримання на підставі заяви №2001221552201 від 10 січня 2019 року відповідачкою платіжної картки є помилковими.
Щодо висновків суду про відсутність доказів руху коштів за рахунком № НОМЕР_1 , колегія суддів вказує про таке.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:
1) назву документа (форми);
2) дату складання;
3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;
4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;
5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (постанова Верховного Суду від 25 травня 2021 року № 554/4300/16-ц).
Матеріали цивільної справи містять виписку з рахунку № НОМЕР_1 за період з 10 січня 2019 року по 01 січня 2024 року, відкритого на ім`я ОСОБА_1 у АТ "ПУМБ" (а.с. 45 зворот - 56).
Із змісту вказаної виписки убачається, що відповідачкою використовувалась картка №* НОМЕР_5, зокрема, знімалась готівка у банкоматах, здійснювався розрахунок карткою за допомогою POS-терміналів, а також періодично поповнювався картковий рахунок.
Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність доказів руху коштів за рахунком № НОМЕР_1 не ґрунтується на матеріалах справи.
Крім цього, із змісту підписаної 10 січня 2019 року ОСОБА_1 заяви №2001221552201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб убачається, що такою чітко визначено реальний розмір річної процентної ставки 47,88%.
Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, отже зробив помилковий висновок про недоведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №2001221552201 від 10 січня 2019 року.
Отже, колегія суддів уважає, що вимоги апеляційної скарги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині кредитного договору №1001859874402 від 21 квітня 2021 року, колегія суддів зазначає про таке.
Споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини 1 та 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зазначено, що згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У справі, що переглядається колегією суддів установлено, що до загального розміру кредиту включено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості 1 345,50 гривень щомісяця.
Разом з цим, заява №1001859874402 не містить переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які за які установлено таку комісію. Посилання у заяві на те, що зміст комісії визначається у ДКБО колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів ознайомлення ОСОБА_1 із Договором комплексного банківського обслуговування.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що положення кредитного договору, яким передбачено плату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1 345,50 гривень щомісячно, суперечать положенням частини 1, 2 статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" та  є нікчемним, відповідають вимогам закону.
Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог, оскільки установивши, що сплачені відповідачкою кошти зараховані позивачем на погашення заборгованості в частині договору, що є нікчемними, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що такі слід врахувати при вирішенні спору щодо стягнення заборгованості.
За установлених обставин, колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги, відтак така задовольняється частково.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Установлено, що за результатом розгляду справи у суді апеляційної інстанції вимоги позову задоволено на 75,87%.
Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ "Перший Український міжнародний банк" слід стягнути 1 837,87 гривень, пропорційно розміру задоволених вимог.
Відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Установлено, що за подачу апеляційної скарги сплачено 1 235,42 гривень судового збору. Вимоги апеляційної скарги задоволено на 63,7%, отже з ОСОБА_1 на користь АТ "Перший Український міжнародний банк" слід стягнути 786,96 гривень.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Шумілової Наталі Ігорівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», задовольнити частково.
 
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2024 року в оскарженій частині щодо відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором №2001221552201 від 10 січня 2019 року скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення такого змісту.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" заборгованість за кредитним договором №2001221552201 від 10 січня 2019 року за кредитом 32 523,27 гривень, заборгованість по процентам - 15 308,45 гривень, а всього 64 954,69 гривень.
 
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити, збільшити розмір судового збору,  що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" з 810,53 гривень до 1 837,87 гривень.
 
В іншій оскарженій частині рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної  інстанції, 786,96 гривень.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         О.В. Желепа

В.В. Соколова