ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року	Львів	Справа № 140/3612/25 пров. № А/857/18692/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Курильця А.Р., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року (постановлену головуючим – суддею Костюкевич С.Ф. у м. Луцьку) про повернення позовної заяви у справі № 380/2600/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність, що полягає у неврахуванні вислуги років в календарному обчисленні в органах Міністерства внутрішніх справ та Державного департаменту України з питань виконання покарань при розрахунку розміру та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з органів Служби безпеки України;
зобов`язати врахувати вислугу років в календарному обчисленні в органах Міністерства внутрішніх справ та Державного департаменту України з питань виконання покарань при розрахунку розміру одноразової грошової допомоги та виплатити таку грошову допомогу.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Даною ухвалою визначено спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій вказати інші підстави для поновлення строку, додати докази поважності причин пропуску цього строку.
22.04.2025 представник позивача адвокат Усаченко М.О. на виконання ухвали суду подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якому просив поновити строк звернення до суду з цим позовом з огляду на наступне.
Після звільнення позивача з військової служби з виключенням зі списків особового складу Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим усі належні йому при звільненні виплати надходили частинами, починаючи з 22.11.2024. З призначень платежів (зарахування грошового забезпечення) неможливо було встановити яку частину цих сум становила одноразова грошова допомога при звільненні.
20.01.2025 ОСОБА_1 звернувся через месенджер «Whatsapp» до начальника фінансового відділу ГУ СБУ в АРК щодо отримання інформації про розміри та види грошових сум, нарахованих та виплачених йому при звільненні. Того ж дня ним отримано текстове повідомлення від співробітника фінансового відділу ГУ СБУ в АРК, із якого він вперше дізнався про розмір нарахованої йому одноразової грошової допомоги при звільненні (726 101,25 грн).
Також звернув увагу, що позивачу не було надано для ознайомлення та під підпис грошовий атестат, а тому раніше ніж 20.01.2025 він не міг дізнатись розміру нарахованої та виплаченої йому одноразової грошової допомоги при звільнення з військової служби, а отже і про порушення своїх прав.
На підставі наведеного вважав, що позивач з поважних причин пропустив 3-місячний строк звернення до адміністративного суду, а тому просить його поновити. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 позовну заяву повернуто позивачу. 
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку звернення до суду із зазначеними позовними вимогами позивач не надав.
Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що тримісячний строк звернення до суду почав свій перебіг з дня одержання ОСОБА_1 письмового повідомлення про розмір та види грошового забезпечення, які йому належні при звільненні, а саме з 20.01.2025.
Додатково звертає увагу суду на те, що як у оскаржуваній ухвалі, так і в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 14.04.2025 як на підставу своїх висновків про пропущення позивачем строку звернення до суду суд помилково посилається на ту обставину, що у день звільнення позивач нібито був ознайомлений із витягом з наказу про звільнення і з цього документу повинен був дізнався про неврахування його вислуги у Державному департаменті України з питань виконання покарань при визначення розміру вихідної допомоги. Дані висновки суду є лише припущенням, оскільки не ґрунтуються на будь-яких матеріалах справи. Позивач в своїй заяві зазначає, що при звільнені не був ознайомлений ані з наказом №583-ОС від 06.11.2024, ані з витягом з нього. Підпис позивача, або будь-які інші відмітки про його ознайомлення з витягом з наказу про звільнення, останній не містить. Сам витяг був отриманий від відповідача представником позивача – адвокатом Усаченком М.О. на адвокатський запит лише 08.02.2025, про що було зазначено в позовній заяві та додано копії відповідних документів.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Строки звернення до суду визначені ст. 122 КАС України.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою цієї ж статті обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту таких норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому «повинна» необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відтак, наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду не є поважними, суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду, чи, відповідно, повернути.
Як слідує з матеріалів справи, що спір у цій справі виник у зв`язку із зобов`язанням відповідача врахувати вислугу років в календарному обчисленні при розрахунку розміру одноразової грошової допомоги та виплатити таку грошову допомогу.
Відтак, розглядуваний спір є спором про оплату праці.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Колегія суддів не бачить підстав для відступу від указаної правової позиції у межах цієї справи та надалі зауважує таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1, 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Відтак, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, від 13.05.1997 №1-зп, від 05.04.2001 №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 (адміністративне провадження №Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Відтак, на момент звернення позивача із позовною заявою встановлено місячний строк звернення до суду у справах про звільнення з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, та тримісячний строк у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України країни при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Як слідує з матеріалів справи, що відповідач в порушення вимог статті 116 КЗПП виплату належних ОСОБА_1 при звільненні сум, в день звільнення не здійснив і письмового повідомлення про розмір та види належних до виплати сум у день виплати позивачу не направив.
Дане підтверджується відповіддю Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим на адвокатський запит адвоката Максима Усаченка з якого вбачається, що відсутні відомості про ознайомлення із грошовим атестатом при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .
Натомість, письмове повідомлення із зазначенням видів грошового забезпечення та їх розміру, що належать позивачу при звільненні, відповідач направив ОСОБА_1 через месенджер «WhatsАpp» лише 20.01.2025.
За таких обставин тримісячний строк звернення до суду почав свій перебіг з дня одержання ОСОБА_1 письмового повідомлення про розмір та види грошового забезпечення, які йому належні при звільненні, а саме – з 20.01.2025.
Зважаючи на викладене, позов про виплату сум, що належить працівникові при звільненні, був поданий в межах визначеного ч. 2 ст. 233 КЗПП України тримісячного строку, з дня одержання письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені працівнику при звільненні, а саме 07.04.2025.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Разом з цим, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України відповідач не спростував доводи позивачу в частині ознайомлення останнього з виплаченими йому видами грошового забезпечення.
Враховуючи зазначене вище, колегії суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а тому є підстави вважати, що висновок суду про повернення позовної заяви є помилковим.
Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Відтак, з врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, оскільки винесена з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року про повернення позовної заяви у справі № 380/2600/24 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула