ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1084/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/8866/24 Категорія: 304090000  	Позарецька С.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       13 серпня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У листопада 2024 року АТ «Ідея Банк» звернулося до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.11.2020 року, згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, текст якого розміщено на Інтернет-сторінці Банку, між Банком та ОСОБА_1 укладено Угоду № С-615-010461-20-980 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки.
За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_1 (до провадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків - НОМЕР_2 ), операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого кредитним договором ліміту кредитної лінії, доступного відповідачу. Процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24 % річних. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000 грн. 00 коп. Ліміт кедитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 49 900 грн. 00 коп. Враховуючи те, що зобов`язання банку щодо встановлення ліміту кредитної лінії є для нього відкличними та безризиковими, визначення суми Кредитної лінії, що може бути доступна клієнту протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії, здійснюється банком у межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень.
Позивач вказував, що банк повністю виконав свої зобов`язання згідно з кредитним договором.
Водночас відповідач, всупереч нормам цивільного законодавства та умов кредитного договору, свої зобов`язання перед банком щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків та штрафних санкцій не дотримувалася, тим самим порушивши істотні умови договору. Останній платіж/зарахування здійснено (поповнено поточний рахунок) ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з розрахунком заборгованості сума боргу відповідача за кредитним договором, станом на 10.10.2024 року, становить – 155 864 грн. 17 коп., з яких: 49 411 грн. 09 коп. – прострочений борг, 106 453 грн. 08 коп. – прострочені проценти.
Отже, оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором, зокрема кредит, відсотки за користування кредитом та інші обов`язкові платежі, тому позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 155 864 грн. 17 коп., а також понесені судові витрати у розмірі 3028 грн. 00 коп. (судовий збір) та інші можливі витрати, пов`язані з розглядом справи.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №С-615-010461-20-980 від 02.11.2020 р: 49 411 грн. 09 коп. – прострочений борг за кредитом, 37 115 грн. 05 коп. - прострочені проценти, а також судовий збір в розмірі 1 681грн. 15 коп., а всього – 88 207 грн. 29 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд виснував про те, що кредитний договір № С-615-010464-20-980 від 02.11.2020 р підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та була ознайомлена з сукупною вартістю кредиту. Доказів повернення ОСОБА_1 отриманої у позику за вказаним договором грошової суми у розмірі 49 411 грн. 09 коп., матеріали справи не містять, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту 49 411 грн. 09 коп. визнана судом обґрунтованою. Наявність заборгованості за тілом кредиту визнано стороною відповідача у повному обсязі.
Водночас, суд не погодився з доводами позивача у частині нарахування заборгованості по прострочених процентах у розмірі 106 453 грн. 08 коп. Так, виходячи із суми позики та саме узгодженої процентної ставки за користування коштами у розмірі 24 % річних, районний суд визначив заборгованість ОСОБА_1 по процентах за використання кредитного ліміту, станом на 10.10.2024 у розмірі 37 115 грн. 05 коп.
Вимоги позивача про стягнення відсотків за користування простроченою заборгованістю, процентів за використання коштів понад витратний ліміт у загальному розмірі 69 338 грн. 03 коп., суд визнав необґрунтованими та залишив без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог, банк подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду в частині незадоволених позовних вимог не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, є необгрунтованим, незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та на підставі неповно з`ясованих обставин. Просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, котрим стягнути заборгованість по сплаті прострочених процентів за кредитним договором у розмірі 69 338,03 грн.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково зробив висновок, що АТ «Ідея Банк» також просить стягнути на свою користь проценти за користування простроченою заборгованістю (72 % річних) та проценти за використання коштів понад витратний ліміт (48% річних), так як такі проценти взагалі не нараховувалися відповідачу та не заявлялися до стягнення у цій судовій справі. 
В апеляційній скарзі представник банку уточнює, що, згідно з випискою по рахунку та детальним розрахунком заборгованості ОСОБА_1 , були нараховані: 1) проценти на строкову заборгованість за відсотковою ставкою 24 % - у загальному розмірі 37115, 05 грн., з яких вона сплатила 3 402, 55 грн.; 2) проценти на прострочену заборгованість за відсотковою ставкою 24 % - у загальному розмірі 5 396,08 грн., з яких вона сплатила 0,00 грн.; 3) за «Обслуговування кредитної заборгованості (від залишку заборгованості станом на розрахункову дату) 4% щомісячно – у загальному розмірі 73 695,91 грн., з яких вона сплатила 6251,41 грн. та 100 грн. (як погашення простроченої заборгованості); 4) за «Обслуговування основної картки в місяць» - у загальному розмірі 40,00 грн., які повністю оплачені.
Враховуючи вказане вище, АТ «Ідея Банк» правильно заявило до стягнення 106463,08 грн. прострочених процентів ((37115,05-3402,55)+(5396,08-0,00)=(73695,91-6251,41-100,00))=106 453,08 грн., отже підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення боргу за кредитним договором по простроченим процентам, а задоволення із загальної суми процентів тільки 37 115,05 грн, нарахованих на строкову заборгованість, у суду не було.
Апелянт звертає увагу суду, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
23 травня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу банку від адвоката Подплєтьонного С.С., в якому відповідач заперечує, що вона приєдналася до умов ДКБОФО та Тарифів в редакціях, доданих до позовної заяви та апеляційної скарги та розміщених за посиланнями, які вказані в позовній заяві, у відповіді на відзив, апеляційній скарзі, у яких п.1.2.1 визначено передбачено стягнення 4 % щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості (від залишку заборгованості станом на розрахункову дату).
Також у відзиві представник відповідача обгрунтовує свої заперечення посиланням на правову позицію Великої Палати ВС у справі № 342/180/17 у постанові від 03 липня 2019 року та у постанові ВС від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21 щодо приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку та не можливість їх врахування як частини кредитного договору.
Крім того, просить врахувати, що позивач самостійно після здійснення відповідачем платежу, визначав порядок його зарахування. Таким чином, зарахування грошових сум у рахунок комісії та інших платежів було здійснене поза волею відповідача. У зв`язку із цим посилання позивача на те, що сплата комісії та інших платежів свідчить про погодження умов в ДКБОФО і Тарифах, є недоречним.
У відзиві відповідач просить врахувати висновки Верховного Суду щодо неправомірності встановлення банком щомісячної комісії за обслуговування кредиту та нікчемності таких положень кредитного договору. Позивач і відповідач не погоджували під час укладення кредитного договору перелік додаткових і супутніх банківських послуг, за які встановлено комісію за обслуговування кредиту. Умови щодо цього відсутні у підписаній Угоді.
У наданих банком поясненнях на відзив на апеляційну скаргу адвоката, позивач наполягає на тому, що із підписанням 02 листопада 2020 року кредитного договору, позичальник приєдналася до договору ДКБОФО та була належним чином ознайомлена з вказаним договором, а також погодилася, що в день підписання їй надані були ДКБОФО та Тарифи. Спростовує заперечення відповідача щодо неузгодження порядку зарахування сплачених коштів посиланнями на п. 10.22.1 ДКБОФО. Крім того, банк зазначає, що розмір інших платежів та комісій передбачені Тарифами, які розміщені на сайті Банку, зокрема згідно з п.1.2.1 Тарифів передбачена оплата 4% за обслуговування кредитної заборгованості (від залишку заборгованості станом на розрахункову дату) та по п.1.2.2 Тарифів «Обслуговування основної картки в місяць» - у розмірі 10,00 грн. Сплата вказаного платежу була та є обов`язковою у випадку наявності залишку заборгованості станом на розрахункову дату та залежала виключно від дій відповідача та стану заборгованості за кредитним договором, тобто використаних, але не повернутих коштів, за що позичальнику по факту потрібно було сплатити 4 % від суми неповернутих коштів. Вважає, що у даній справі нарахування вказаних 4% та 10, 00 грн в місяць абсолютно правомірне та підлягає стягненню з відповідача.
Банк разом із поясненнями на відзив додає до апеляційної скарги Тарифи на видачу та обслуговування кредитних карток.
Також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Верховним Судому 25.09.2024 року у справі № 461/7334/23 за касаційною скаргою АТ «Ідея Банк» відкрито касаційне провадження щодо правомірності нарахування плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості згідно умов кредитного договору.
В судове засідання апеляційного суду позивач, представник відповідача, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення не повністю відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційним судом встановлено, що 02 листопада 2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладена Угода про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С-615-010461-20-980, яка разом з Тарифами є невід`ємною частиною Договору комплексного банківського обслуговування. (далі по тексту- ДКБОФО) (а.с. 15)
У п.2.2 підписаної відповідачкою угоди визначено, що підписанням цієї угоди позичальник підтвердила, що вона акцептує пблічну пропозицію про приєднання до ДКБОФО АТ «Ідея Банк», яка зберігається на офіційному веб-сайті банку www.ideabank.ua. Крім того, вона підтвердила, що ознайомлена з умовами Угоди, ДКБОФО і Тарифами, зокрема з паперовими версіями, розміщеними у відділенні банку або кредитного посередника, вони їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім того, позичальник беззастережного погодилася з тим, що банк має право в односторонньому порядку вимагати дострокового повернення кредиту відповідно до ДКБОФО.
Також за умовами п. 1, 3 вказаної угоди відповідач отримала кредит, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_3 (до провадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків - НОМЕР_4 ), операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу у межах встановленого кредитним договором ліміту кредитної лінії, доступного відповідачу. 
Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000,00 грн. Ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 49900 грн. 00 коп. та може бути змінений у межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії за ініціативою банку, про що буде повідомлено клієнта додатково.
У п. 1.3 угоди сторонами узгоджена процентна ставка за користування коштами кредитної лінії, яка становить 24 % річних та комісія за обслуговування основної картки відповідно до тарифів. Розмір мінімального обов`язкового платежу встановлюється тарифами та ДКБО. Дата сплати мінімального обов`язкового платежу за кредитною лінією за попередній розрахунковий період – до останнього операційного (банківського) дня розрахункового періоду, який визначається умовами ДКБО. (п. 4 Угоди)
Повернення заборгованості та сплата відсотків за користування кредитною лінією та/або інших платежів за Угодою та ДКБО, зокрема черговість погашення вимог банку, здійснюється згідно з умовами ДКБО, а також відповідно до Тарифів, які розміщені на сайті банку www.ideabank.ua.(п. 5 Угоди)
Із детального розрахунку заборгованості по кредиту № С-615-010461-20-980 від 02.11.2020 року вбачається, що АТ «Ідея банк» нарахував відповідачу комісію за обслуговування кредиту, що зазначено у розділі «Параметри комісії та обслуговування кредитної заборгованості», прострочену заборгованість за обслуговування кредитної заборгованості та відсотки по строковій заборгованості. (а.с. 97-113).
Відповідачем наданий банком розрахунок не спростований, контрозрахунок не наданий.
Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що з відповідача належить до стягнення заборгованість за тілом кредиту у розмірі 49 411,09 грн. Більш того, наявність заборгованості за тілом кредиту визнана стороною відповідача у повному обсязі.
У частині стягнення відсотків за користування кредитом у сумі 106 453,08 грн районний суд визнав обгрунтованою вимогу щодо стягнення відсотків, ставка яких передбачена в підписаній ОСОБА_1 . Угоді – 24 % у розмірі 37 115,05 грн.
Апеляційний суд також вважає обгрунтованими та доведеними належними доказами стягнення із відповідача узгоджених у договорі відсотків за ставкою за користування коштами Кредитної лінії 24 %, розмір яких у розрахунку заборгованості визначений у сумі 37 115,05 грн, з яких 3402,55 грн погашено, тому розмір строкової заборгованості по відсоткам за розрахунком становить 33 712,5 грн, що не було враховано судом першої інстанції.
Далі у розрахунок заборгованості банком включено проценти за прострочену заборгованість, які почали нараховуватися банком з 02 травня 2021 року на суму простроченої заборгованості за обслуговування кредитної заборгованості та комісію за обслуговування кредитної заборгованості.
Як вже зазначалося раніше, пунктом 1.3 підписаної відповідачкою Угоди про відкриття кредитної лінії визначена процентна ставка за користування коштами кредитної лінії 24% річних та комісія за обслуговування основної картки згідно Тарифів. (а.с. 15)
Разом із письмовими поясненнями на відзив апелянтом надано до апеляційного суду Тарифи на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб.
Відповідно до ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах, клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Проте, матеріали справи не містять клопотання позивача щодо долучення нового доказу до матеріалів із зазначенням вимог, встановлених ч. 4 ст. 83 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2021 в справі № 279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Колегія суддів враховуючи, що саме банк є позивачем у справі та зобов`язаний надавати суду всі докази на підтвердження своїх вимог, не скористався правом на подачу доказів до суду першої інстанції в порядку визначеному ч. 3 ст. 83 ЦПК України, колегія суддів не знаходить підстав для їх прийняття, що не суперечить положенням ст. 367 ЦПК України, яка передбачає їх прийняття лише у виняткових випадках та у визначеному законом порядку.
Інших належних та допустимих доказів щодо узгодження сторонами розміру нарахованих відповідно до розрахунку відсотків на прострочену заборгованість, матеріали справи не містять, тому вимоги позивача у частині таких нарахувань апеляційним судом визнаються необгрунтованими.
В частині нарахування банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості апеляційний суд також зазначає наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч.1 ст. 11 вказаного Закону після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з ч.5 ст.12 12 Закону умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч.ч. 1,2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч.1,2 ст. 11, ч.5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».
Згідно з п. 1.3 угоди № С-615-010461-20-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки зазначено, що процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24 % річних та комісію з обслуговування основної картки згідно з тарифами.
Однак в Угоді не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту у розмірі 4%.
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення пункту п. 1.3 угоди № С-615-010461-20-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічних висновків у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.
Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від l3 липня 2022 у справі №496/3134/19.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У зв`язку з викладеним, відсутні підстави стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії за обслуговування кредитної заборгованості на суму 73695,91 грн.
Оскільки із детального розрахунку заборгованості вбачається зарахування банком у погашення таких платежів 6251,41 грн та 100 грн, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити визначений розмір узгоджених умовами договору та правомірно нарахованих відсотків до 27 361,09 грн.
На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги та за подання позовної заяви пропорційно до задоволених вимог, а саме на 49,3 % від заявлених вимог, а саме у розмірі – 2 489 грн. (49,3% від 5 048,74 (3028 грн. у суді першої інстанції та 2020,74 коп.в апеляційному суді).
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №С-615-010461-20-980 від 02.11.2020 року: 49 411 грн. 09 коп. – прострочений борг за кредитом, 27 361,09 - прострочені проценти, а всього – 76 772 грн. 18 коп.
В іншій частині відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у сумі 2 489,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 18 серпня 2025 року.

Судді: