Дата документу 09.07.2025 Справа № 333/5831/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5831/24 Головуючий у 1-й інстанції: Ходько В.М. 
Провадження № 22-ц/807/1195/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Онищенка Е.А.,
Полякова О.З.
при секретарі: Камаловій В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Писаренка Сергія Юрійовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про розірвання договору обслуговування банківського рахунку та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренка С.Ю. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є клієнтом АТ «Ощадбанк», та має в банку відкриті банківські рахунки як клієнт - фізична особа, на яких знаходяться її власні грошові кошти.
17.09.2019 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у кримінальному провадження № 12019100100002382, відомості щодо якого внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 11.03.2019 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, на грошові кошти на рахунку ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» було накладено арешт.
21.07.2023 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/17978/23) арешт на грошових коштах на її рахунку було скасовано, крім того, судом зазначено, що кримінальне провадження №12019100100002382 було закрито ще 11.03.2021 року.
31.07.2023 року вказану ухвалу направлено до АТ «Ощадбанк» для виконання, що підтверджується даними відстеження поштової кореспонденції з офіційного інтернет- сайту поштового оператора ПАТ «Укрпошта».
В подальшому позивач вже майже рік намагається отримати доступ до своїх грошових коштів на рахунку, зокрема здійснити переказ коштів на свої рахунки в інших банках, проте банк відмовляє ОСОБА_1 у проведенні будь-яких операцій без докладного пояснень причин, постійно змінюючи свої підстави для блокування коштів та відмови у проведенні операцій по рахунку.
Попри знаходження на території України, яка наразі тимчасово непідконтрольна державній владі (м. Мелітополь, Запорізька область), позивач має діючий паспорт, доступ до інтернет-банкінгу АТ «Ощадбанк», має можливість отримувати інформацію, яка становить банківську таємницю (формувати виписки по рахункам, дивитись залишки коштів на рахунках, спілкуватися з підтримкою банку у чаті підтримки, робити відео дзвінки до банку тощо), проте жодної операції щодо грошового переказу коштів або оплати послуг здійснити не може.
Також позивач приблизно на початку лютого 2024 на вимогу банку проходила повторну успішну відеоідентифікацію своєї особи, ніяких зауважень з боку співробітників банку щодо цього процесу чи сумнівів в її особі висловлено не було.
На звернення позивача до АТ «Ощадбанк» та у відповідь на скаргу до Національного банку України банк повідомляв про встановлення обмежень на щоденні суми переказів коштів, проте ОСОБА_1 не має можливості взагалі здійснювати переказ коштів на будь-які суми взагалі, в тому числі менші за повідомлені банком обмеження.
Крім того, листом від 25.03.2024 за вих. № 11/5-16/2127/2024/с АТ «Ощадбанк» повідомив ОСОБА_1 , що її рахунок № НОМЕР_1 …9376 є активний та доступний до користування, проте здійснити переказ коштів знову виявилось неможливим.
Надалі у чаті онлайн-підтримки АТ «Ощадбанк» від ОСОБА_1 вимагають звернутися до відділення банку без пояснення причин відмови в операціях. Так як позивач не може наразі прибути до відділення банку через активні бойові дії, відповідно банк продовжує протиправно обмежувати позивача у праві розпорядження її коштами та щоденно користується ними.
21.07.2023 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/17978/23) арешт на грошових коштах на рахунку ОСОБА_1 було скасовано. Отже, на сьогоднішній день відсутні будь-які підстави для обмеження з боку АТ «Ощадбанк» операцій по рахунку ОСОБА_1 IBAN НОМЕР_2 , залишок коштів на якому станом на 31.05.2024 року складав 164 101,05 грн.
Крім того, при дослідженні виписки по вказаному рахунку ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» було виявлено, що з вересня 2023 року з вказаного рахунку банком здійснюються списання «Комісії за обслуговування неактивного рахунку» по 100,00 грн. щомісячно, що є вкрай дивним з боку банку, так як співробітникам банку відомі спроби позивачки з моменту зняття арешту з рахунків судом повернути собі можливість розпоряджатися власними грошовими коштами. Тобто відсутність «активності» по рахунку виникла не через пасивну поведінку позивача, а через штучно накладені обмеження користування рахунком з боку банку, що є наданням споживачу послуги неналежної якості.
Вважає, що за період з 03.09.2023 по 31.05.2024 банком було протиправно стягнуто коштів «Комісії за обслуговування неактивного рахунку» на суму 900,00 грн., яка підлягає поверненню позивачу.
Отже, загальна сума боргу банку перед позивачем на день подання позову, без врахувань інших можливих нарахувань інфляційних, 3% річних, процентів, завданої моральної шкоди тощо, складає: 164 101,05 + 900,00 = 165 001,05 грн.
Банк свої зобов`язання по обслуговуванню банківського рахунку належним чином не виконує, безпідставно обмежуючи позивача у розпорядженні її грошовими коштами, поза волею позивача утримуючи їх у себе та безпідставно забороняючи позивачу здійснювати перекази власних коштів.
Вважає, що договір банківського рахунку також підлягає розірванню в судовому порядку внаслідок істотного порушення банком своїх обов`язків по договору.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд: розірвати договір банківського рахунку, укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 ; стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 165 001,05 грн. та судові витрати.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2025 року  у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»  про розірвання договору та стягнення коштів відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Писаренко С.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач вже майже два роки намагається отримати доступ до своїх грошових коштів на рахунку, зокрема здійснити переказ коштів на свої рахунки в інших банках, проте банк відмовляє ОСОБА_1 у проведенні будь-яких операцій, без докладного пояснень причин, постійно змінюючи свої підстави для блокування коштів та відмови у проведенні операцій по рахунку. Відмова банку у дистанційному обслуговуванні ОСОБА_1 є безпідставною та незрозумілою. Більш того, в офіційному листуванні банк постійно повідомляє, що відсутні будь-які обмеження у користуванні рахунками ОСОБА_1 , проте провести жодну операцію у позивача можливості не має. На звернення позивача до АТ «Ощадбанк» та у відповідь на скаргу до Національного банку України банк повідомляв про встановлення обмежень на щоденні суми переказів коштів, проте ОСОБА_1 не має можливості взагалі здійснювати переказ коштів на будь-які суми взагалі, в тому числі менші за повідомлені банком обмеження.
Крім того, листом від 25.03.2024 за вих. № 11/5-16/2127/2024/с АТ «Ощадбанк» повідомив ОСОБА_1 , що її рахунок № НОМЕР_1 …9376 є активний та доступний до користування, проте здійснити переказ коштів знову виявилось неможливим.
Але у чаті онлайн-підтримки АТ «Ощадбанк» від ОСОБА_1 вимагають звернутися до відділення банку без пояснення причин відмови в операціях. Так як позивач не може наразі прибути до відділення банку через активні бойові дії, відповідно банк продовжує протиправно обмежувати позивача у праві розпорядження її коштами та щоденно користується ними.
На сьогоднішній день відсутні будь-які підстави для обмеження з боку АТ «Ощадбанк» операцій по рахунку ОСОБА_1 IBAN НОМЕР_2 , залишок коштів на якому станом на 31.05.2024 складав 164 101,05 грн. Крім того, за період з 03.09.2023 по 31.05.2024 банком було протиправно стягнуто коштів «Комісії за обслуговування неактивного рахунку» на суму 900,00 грн.
На думку скаржника, очевидним і доведеним належними та допустимими доказами є неправомірне обмеження банком позивача у користуванні своїми коштами, що суперечить положенням частини 1 статті 1074 ЦК України, частини 1-2 статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Договору комплексного банківського обслуговування. Банком не надано пояснень, з якої причини вимагається виключно особиста присутність позивача у відділенні банку і чому раптом саме для позивача система дистанційного банківського обслуговування не дозволяє проводити платежі, що містить ознаки дискримінації за територіальною ознакою та суперечить, зокрема, і міжнародним зобов`язанням України – положеннями Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Від представника АТ «Державний ощадний банк України» Тихонова В.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Так, зауважує, що дії АТ «Ощадбанк» щодо обмеження доступу до інтернет-операцій та блокування доступу до Системи дистанційного банківського обслуговування веб-сервісу "Ощад 24/7" до підтвердження/оскарження операцій держателем відповідають вимогам, зокрема, ст.ст. 1066, 1068 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 36, 50, 88 Закону України «Про платіжні послуги», п.п. 150, 151 Положення про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів», затвердженого Постановою правління НБУ №164 від 29.07.2022 та Договору комплексного банківського обслуговування, і відповідно є правомірними.
Вказує, що до спірних правовідносин Клієнта і Банку також підлягають застосуванню норми Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Подальше обслуговування за рахунками Клієнта буде можливе після проведення актуалізації даних при зверненні/особистій присутності Клієнта до відділення Банку.
АТ «Ощадбанк» погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, про те що, позивачем не наведено переконливих доказів наявності істотного порушення договору банківського рахунка з боку відповідача, внаслідок чого позивач був значною мірою позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору.
Обмеження на дистанційне банківське обслуговування щодо позивача були запровадженні відповідачем згідно положень ДКБО та норм законодавства, що регулює відносини між сторонами. Такі обмеження не перешкоджають ОСОБА_1 користуватися рахунком та власними коштами на ньому шляхом особистої присутності або через належного представника у відділеннях банку.
Щодо позовної вимоги про стягнення з банку нарахованої комісії за обслуговування неактивного рахунку в сумі 900 грн. вказує, що у вересні 2023 року рахунок позивача набув статусу – неактивний. Відповідно до діючих тарифів банку обслуговування неактивного карткового рахунку (в місяць в валюті рахунку) складає 100,00 грн. Так, за період з 03.09.2023 по 31.05.2024 банком було нараховано та утримано з рахунку позивача комісію за обслуговування неактивного рахунку» в сумі 900,00 грн. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що АТ "Ощадбанк", отримавши звернення фізичної особи про неналежні перекази коштів, мало достатньо правових підстав для встановлення обмежень прав позивача щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку. Позивачем не наведено переконливих доказів наявності істотного порушення договору банківського рахунка з боку відповідача, внаслідок чого позивач була значною мірою позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Обмеження на дистанційне банківське обслуговування щодо позивача були запровадженні відповідачем згідно положень ДКБО та норм законодавства, що регулює відносини між сторонами. Такі обмеження не перешкоджають ОСОБА_1 користуватися рахунком та власними коштами на ньому шляхом особистої присутності або через належного представника у відділеннях банку. Обмеження на видаткові операції по рахунку позивача були запроваджені ще 07.03.2019, у позивача було достатньо можливостей з`явитися особисто чи через представника до найближчого відділення банку за місцем перебування, зокрема в м. Мелітополь Запорізької області, та надати банку необхідні відомості для зняття вказаних обмежень. Суд виснував, що позивачем не доведено наявність підстав для розірвання договору банківського рахунку, зокрема внаслідок істотного порушення відповідачем його умов, та не доведено наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, що знаходяться на рахунку позивача, в тому числі комісії, яка була правомірна стягнута банком за обслуговування неактивного рахунку.
Проте, з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтерес у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.
Отже, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
У постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (провадження № 12-45гс21) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22) Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22.03.2018 ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання № 1345642 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) ЗОУ АТ "Ощадбанк" ТВБВ 10007/0364 (далі - ДКБО). За змістом якої вона беззастережно приєдналася до Договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви про приєднання розміщена на інтернет-сторінці банку www.oschadbank.ua, та уклала з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку, кредитного договору (п. 3.1). 
На виконання умов ДКБО банк відкрив клієнту поточний рахунок № НОМЕР_3 в гривні на умовах тарифного пакету "Мій комфорт", Тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті банку та на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку та надав платіжну картку.
Згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_4 , відкритому в АТ "Ощадбанк" на ім`я ОСОБА_1 , за період з 01.01.2022 по 01.06.2024 станом на 31.05.2024 обліковується доступна сума 164 101,05 грн., списано комісії за обслуговування неактивного карткового рахунку на загальну суму 900,00 грн. 
Відповідно до інформації, що викладена в повідомленнях АТ "Ощадбанк", в переписці позивача в чаті онлайн-підтримки банку, листі НБУ від 17.05.2024 № 14-0004/38427, по рахунку позивача були встановлені обмеження на дистанційне розпорядження рахунком на видаткові операції, зокрема на вимогу відділу моніторингу, внаслідок чого банком було відхилені запити клієнта на здійснення переказу власних коштів на інші картки, зокрема 03.04.2024, 24.08.2024. Для вирішення питання зняття обмежень позивачу було запропоновано звернутися до відділення банку.
АТ "Ощадбанк" листом від 25.03.2024 № 11/5-16/2127/2024/с повідомило ОСОБА_1 про те, що питання її звернення від 28.02.2024 вирішено по суті 21.03.2024, і картковий рахунок № НОМЕР_4 відкритий на її ім`я у ТВБВ № 100007/0364 на час відповіді є активним і доступним для користування.
Згідно електронного листа з департаменту електронної комерції та платіжних засобів АТ "Ощадбанк" до відділу електронної комерції та платіжних засобів філії – Запорізьке обласне управління АТ "Ощадбанк" від 07.03.2019 № 53/2-28/925 встановлено наступне.
На поточний рахунок № 0070-26204500309376, за карткою № НОМЕР_5 , що відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ "Ощадбанк", з метою запобігання збиткам були встановлені обмеження на розрахункові операції. Вказані обмеження запровадженні за скаргою ОСОБА_2 , поданою через блок КЦ про неналежні перекази коштів, здійсненні на вказаний картковий рахунок 05.03.2019 чотирма транзакціями по 35 000,00 грн. кожна. Філії, де обслуговується картковий рахунок, надана вказівка: 1. опитати власника рахунку по суті встановлених обмежень; 2. з`ясувати кількість рахунків та платіжних карток, їх статус і мету відкриття; 3. підняти юридичну справу клієнта та за результатами виконаних дій і аналізом документів необхідно підготувати письмовий висновок із пропозиціями, зокрема щодо розблокування рахунку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта і встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Положенням частин першої, третьої статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
Згідно ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" № 2121-III від 07.12.2000, банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює професійну діяльність на ринках капіталу на підставі ліцензії, що видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.
До банківських послуг, зокрема, належить відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах.
Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 361-IX від 06.12.2019 року спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі - запобігання та протидія).
За положеннями пункту 1 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єктами первинного фінансового моніторингу є, серед інших, банки.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону № 361-IX від 06.12.2019 року суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.
Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону № 361-IX від 06.12.2019 року суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.
За положеннями ст. 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" на банки покладено обов`язок здійснювати належну перевірку клієнтів, в тому числі шляхом проведення ідентифікації та верифікації клієнтів відповідно до вимог законодавства України.
Згідно із ч. 3 ст. 12 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: є складними фінансовими операціями; є незвично великими фінансовими операціями; проведені у незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети.
За положеннями ч. 1 ст. 15 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі:
якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;
встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;
подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу;
виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою;
якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.
За змістом положень статті 23 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного КК України.
У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.
Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій, здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення, повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках у межах зарахованих сум.
У разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки:
ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого кримінального правопорушення, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов`язаний негайно, але не пізніше наступного робочого дня, скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу;
є мотивовані підозри, - спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб`єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій. Строк зупинення відповідних фінансових операцій продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.
Спеціально уповноважений орган у день отримання від правоохоронного органу інформації, передбаченої абзацами п`ятим і шостим цієї частини, зобов`язаний скасувати своє рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій) та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансових операцій:
третього робочого дня з дня зупинення фінансової операції у разі неотримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, передбаченого частиною першою цієї статті, рішення спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення фінансової операції;
негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, зазначеного в рішенні спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення відповідних фінансових операцій відповідно до частини другої цієї статті або про зупинення видаткової фінансової операції відповідно до частини третьої цієї статті, повідомлення про скасування спеціально уповноваженим органом такого рішення, але не пізніше 31 робочого дня з дня зупинення фінансової операції;
наступного робочого дня після дати закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій, зазначених у рішенні спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій);
негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу доручення спеціально уповноваженого органу відповідно до частини третьої статті 31 цього Закону про поновлення фінансових операцій, зупинених на виконання відповідного запиту уповноваженого органу іноземної держави.
Зупинення та поновлення здійснення фінансових операцій відбуваються у порядку, визначеному суб`єктами державного фінансового моніторингу, які здійснюють державне регулювання і нагляд за діяльністю суб`єктів первинного фінансового моніторингу, або Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у межах їх повноважень.
Прийняття спеціально уповноваженим органом рішень про зупинення (подальше зупинення, продовження зупинення) відповідних фінансових операцій, зупинення чи поновлення проведення або забезпечення моніторингу фінансової операції відповідної особи на виконання запиту уповноваженого органу іноземної держави та доведення рішень чи доручень спеціально уповноваженого органу до суб`єкта первинного фінансового моніторингу, ліквідатора, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснюються у порядку, що встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Строки зупинення фінансових операцій суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом є остаточними та продовженню не підлягають.
Відповідно до пункту 91 постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк зобов`язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За положеннями ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до вимог статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Належних доказів неправомірних дій з боку позивача відповідачем не надано, а судом таких доказів не здобуто.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що з використанням картки позивача було здійснено незаконну діяльність.
За таких обставин, відповідачем не доведена правомірність обмеження позивача у вільному розпорядженні власними коштами після того, як ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.07.2023 року (справа № 761/17978/23) арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках ОСОБА_1 , відкритих в АТ «Ощадбанк», було скасовано. 
За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ч.ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України).
Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором (ст. 1068 ЦК України).
За статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду (ч. 1 ст. 1074 ЦК України).
За положеннями частини 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними.
Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами (ч. 3 ст. 1075 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.  Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Частини 2 та 3 ст. 653 ЦК України передбачають, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України.
Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».
Відповідно до практики ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві. Так само, як і матеріальні речі, деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можна розглядати як «право власності» і, таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Поняття «майно» не обмежується «існуючим майном» і може також охоплювати активи, у тому числі вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього принаймні «законних сподівань» стосовно отримання можливості ефективного користування правом власності. «Сподівання» є «законним», якщо воно ґрунтується або на положенні законодавства, або на нормативно-правовому акті, який стосується відповідного майнового інтересу. У кожній справі питання, яке необхідно розглядати, полягає у тому, чи надали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на отримання майнового права, захищеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три правила: перше правило, викладене в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге правило, яке міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення майна й підпорядковує його умовам; третє правило, зазначене в другому абзаці, визначає, що держави мають право, серед іншого, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів. Ці три правила, однак, не є «чіткими» в розумінні того, що вони не є пов`язаними між собою. Друге та третє правила стосуються конкретно визначених випадків втручання у право мирного володіння майном, і тому їх слід тлумачити з огляду на загальний принцип, викладений у першому правилі.
Щоб бути сумісним зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, захід має відповідати трьом умовам: бути законним, переслідувати законну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними суспільними інтересами та основоположними правами особи.
Отже, згідно з Конвенцією, практикою ЄСПЛ, а також Конституцією України та юридичними позиціями Конституційного Суду України, право власності не є абсолютним і може зазнавати обмежень. Однак будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі, мати правомірну мету та бути домірним.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, не встановив чи є позбавлення позивача на певний час його коштів пропорційним втручанням у право власності за встановлених у цій справі обставин та чи дотримано справедливий баланс між суспільним інтересом та правами позивача.
Доводи сторони відповідача, а також висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні в цілому, базуються на твердженні про обґрунтовану реалізацію емітентом (Банком) свого права на прийняття рішення про зупинення здійснення операцій за рахунком позивача, встановлення обмеження на видаткові операції без встановлення конкретних суми та строку обмеження, що ніби - то є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.
Однак, про обмеженість зазначеного права банку вказано вище. Залежно від конкретних фактичних обставин банк повинен достатнім чином аргументувати, на підставі чого саме клієнту встановлено таке зупинення та обмеження на видаткові операції та за якими критеріями. Загальні посилання на норми Закону не можуть вважатися належним обґрунтуванням правових підстав для встановлення такого зупинення здійснення операцій за рахунком, встановлення обмежень на видаткові операції без встановлення конкретних суми та строку обмеження.
Зважаючи на положення викладених вище норм діючого законодавства, з урахуванням встановлених обставин, непорушності права власності особи, колегія суддів вважає, що у відповідача після того, як ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.07.2023 року (справа № 761/17978/23) арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках ОСОБА_1 , відкритих в АТ «Ощадбанк», було скасовано, були відсутні законні підстави для зупинення здійснення операцій за рахунком відповідача та встановлення обмежень на видаткові операції, а також виплати залишку грошових коштів на рахунку, оскільки позивач звернулася до відповідача з приводу виплати їй грошових коштів, надала необхідні для цього документи та здійснила відповідні дії. 
АТ «Ощадбанк» не доведено належними та допустимими доказами, що дії стосовно обмеження доступу позивача до інтернет-операцій та блокування доступу до Системи дистанційного банківського обслуговування веб-сервісу "Ощад 24/7" відповідають вимогам вищенаведених норм діючого законодавства. 
Отже, Банком допущено істотне порушення договору, внаслідок якого позивач значною мірою була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно, посилання відповідача на правомірність нараховування та утримання комісії за обслуговування неактивного карткового рахунку за період з 03.09.2023 по 31.05.2024 на суму 900,00 грн. згідно діючих тарифів банку, є недоведеними.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув, не повно дослідив наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не вірно встановив обставини справи, внаслідок чого оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає необхідним позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, розірвати договір банківського рахунку, укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , та стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 165 001,05 грн. (залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 в сумі 164 101,05 грн. + утримана Банком комісія за обслуговування неактивного карткового рахунку за період з 03.09.2023 по 31.05.2024 в розмірі 900,00 грн.).
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Висновок про те, що споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу, висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
У зв`язку з тим, що позов та апеляційну скаргу задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спірні правовідносини виникли з укладення договору банківського рахунку з фізичною особою, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участю споживача, тому з  Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави підлягають стягненню судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 10 598,00 грн., а саме: судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції – 4 239,20 грн. (3 028,00 грн. + 1 211,20 грн.) + судовий збір за подання апеляційної скарги – 6 358,80 грн. (4 239,20 грн. * 150%).
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Писаренка Сергія Юрійовича задовольнити.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про розірвання договору обслуговування банківського рахунку та стягнення коштів задовольнити.
Розірвати договір банківського рахунку, укладений між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 .
Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (ЄДРПОУ 00032129) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) грошові кошти у розмірі 165 001 (сто шістдесят п`ять тисяч одна) грн. 05 коп. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (ЄДРПОУ 00032129) на користь держави витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 10 598 (десять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков