ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" липня 2025 р.                                                                 Справа №914/3380/23
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                О.С. Скрипчук
суддів                                                                                                    І.Ю. Панова                                                                                                                        О.В. Зварич,
секретар судового засідання Залуцький Д.Т., 
розглянувши апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури б/н від 04.04.2025 (вх. № 01-05/1005/25 від 04.04.2025).
на рішення Господарського суду Львівської області від 14 березня 2025 року (суддя Коссак С.М., рішення складено та підписано 21.03.2025, м. Львів). 
у справі №914/3380/23
за позовом: Заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави
до відповідача 1: Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача 2: Обслуговуючий кооператив Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто», м. Львів
про: визнання недійсними рішення, скасування державної реєстрації прав.
за участю представників: 
прокурор: не з`явився;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Кость Я.Р.
ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Львівської області подано позов заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави до відповідача 1 Львівської міської ради, м. Львів, відповідача 2 Обслуговуючий кооператив Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто», м. Львів про: визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4845 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» земельної ділянки; визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4846 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» земельної ділянки; визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4847 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» земельної ділянки; визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4848 від 12.11.2025 Про передачу у власність ОК Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» земельної ділянки; визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4849 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК Гаражно-будівельний кооператив Гаражне місто земельної ділянки; визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4850 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» земельної ділянки; скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» (код ЄДРПОУ: 43999154) на земельну ділянку за кадастровим номером:4610137500:12:005:0189, площею 0,5605 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2326702646101, номер відомостей про речове право: 41282705.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.11.2020 року рішеннями Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №№ 4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 земельні ділянки площами: 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0170), 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0171), 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0172),  0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0173), 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0174), 0,0605 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0175), Львівська область, м. Львів, (територія, що межує з Рясне-Руською сільською радою) передано у власність Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» для будівництва та обслуговування гаражів КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення із земель, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам. Пунктом 2 вищезазначених рішень, зобов`язано обслуговуючий кооператив змінити вид використання земельних ділянок з КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на КВЦПЗ 12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу).
18.11.2020 року зареєстровано право приватної власності ОК «ГБК «Гаражне місто» на вищевказані земельні ділянки.
Оскаржуваними рішеннями Рясне-Руської сільської ради №№4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 від 12.11.2020 року, Відповідачу-2 - Обслуговуючому кооперативу  Гаражно-будівельний кооператив  «Гаражне місто» перадано у власність для будівництва та обслуговування гаражів землі запасу за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, та зобов`язано обслуговуючий кооператив змінити вид використання земельних ділянок з КВЦПЗ 16.00 землі запасу на КВЦПЗ 12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що прямо суперечить  ст. 41 Земельного кодексу України.
Оскільки рішення Рясне-Руської сільської ради №№4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 від 12.11.2020 року прийняті з порушеннями вимог ст.ст.  41,  116,  118,  123,  134 Земельного кодексу України, положень  Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», такі у відповідності до  ст. 152 Земельного кодексу України, підлягають визнанню недійсними. Враховуючи факт незаконності прийняття рішень Рясне-Руської сільської ради №№4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 від 12.11.2020, то державна реєстрація права власності Відповідача-2 на земельну ділянку за кадастровим № 4610137500:12:005:0189 - підлягає скасуванню.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 14 березня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Місцевий суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у даній справі має бути віндикаційний позов. Такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), оскільки призводить до потрібних результатів, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, а саме у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.02.2025 року у справі №914/1334/22, колегія суддів зазначила, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2  статті 52 Земельного кодексу України). Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Крім того, суд вказав, що не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.
За таких обставин, місцевий суд зазначив, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 14 березня 2025 року Львівська обласна прокуратура звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 04.04.2025 (вх. № 01-05/1005/25 від 04.04.2025) у якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 14.03.2025 у справі № 914/3380/23 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
На переконання апелянта, коли прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин, тобто є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних чи юридичних осіб, то у такому разі вимога про визнання рішення недійсним (стаття 152 ЗК України) може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, скаржник зазначає, що спосіб судового захисту шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, про який заявлено у цій справі та який прямо передбачений законом, зокрема пунктом «г» частини третьої статті 152 ЗК України, є належним при оспорюванні в судовому порядку права власності особи, що виникло в результаті та після реалізації такого рішення суб`єкта владних повноважень. Задоволення цих вимог, які за своїм змістом є вимогами про визнання недійсним права власності відповідача на землю, може привести до поновлення порушеного права позивача як титульного володільця земельної ділянки і на захист якого він звернувся до суду, оскільки фактично спрямовано на відновлення становища, яке існувало до порушення.
Разом з тим, апелянт вказує, що суд не має вирішувати замість позивача, з яким саме позовом йому слід звертатись до суду, щоб захист його прав був реальним та ефективним, не може визнавати неефективним спосіб захисту, передбачений законом, якщо особа, право якої порушене, вважає, що він відповідає її інтересам. Протилежне розуміння цих положень не узгоджується з принципом диспозитивності, передбаченим статтею 14 ГПК України.
Львівська міська рада подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника підтримала, просила оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.
Обслуговуючий кооператив Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
У судове засідання 16.07.2025 з`явився представник відповідача-2, надав пояснення, проти доводів апеляційної скарги заперечив.
У судове засідання 16.07.2025 прокурор та відповідач -1 явки уповноважених представників не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час та дату судового засідання.
Через систему «Електронний суд» 18.06.2025 від Львівської міської ради надійшло клопотання про відкладення. 
Подане клопотання мотивоване тим, що представник Львівської міської ради, Ковела Марта Володимирівна, в період з 10.07.2025 року по 08.08.2025 року перебуватиме у щорічній відпустці (згідно наказів юридичного департаменту Львівської міської ради №132-к та №133-к від 10.06.2025 року), відтак керуючись статтями 169, 216 Господарського процесуального кодексу України, просить суд відкласти на іншу дату розгляд справи №914/3380/23.
Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів вказує наступне.
Відповідно до ч.ч. 11, 12  ст. 270 Господарського процесуального кодексу України  (далі -  ГПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.
Згідно ухвали суду від 09.06.2025 явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась.
Нормами чинного законодавства не передбачено жодного обмеження щодо кола представників юридичної особи.
Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог  ст. 236 ГПК України.
При апеляційному розгляді даної справи колегія суддів також враховує положення ст. 129 Конституції України  та  ст. 2 ГПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
За таких обставин, з огляду на необхідність дотримання принципу розумності строків розгляду справи, а також те, що явка представників учасників справи судом не визнавалась обов`язковою, з урахуванням змісту ст.ст.  202,  216,  270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи.
Відповідно до п. 4  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Львівською міською радою 14.02.2019 року прийнято ухвалу № 4647 від «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова», згідно з якою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельної ділянки № 15 площею 91,1650 га (кадастровий номер: 4610136300:06:012:0003), у тому числі площею 4,4411 га у межах червоних ліній вулиці (код КВЦПЗ 16.00 - землі запасу), за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (п. 1.13).
Пунктом 3 вказаної ухвали вирішено передати зазначену у пункті зокрема 1.13 цієї ухвали земельну ділянку №15 площею 91,1650 га (кадастровий номер: 4610136300:06:012:0003) комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності та пунктом 5 - рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації розглянути питання прийняття зазначених земельних ділянок у державну власність з подальшою передачею цих земель у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району.
Згідно даних Державного реєстру прав на нерухоме майно, 19.03.2019 року зареєстровано право комунальної власності Львівської міської ради на земельну ділянку за кадастровим номером: 4610136300:06:012:0003.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 23.08.2019 року №916/0/5-19 «Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність», до земель державної власності із земель комунальної власності Львівської міської ради прийнято зокрема земельну ділянку площею 91,1650га (кадастровий номер: 4610136300:06:012:0003, КВЦПЗ - 16.00).
Згідно даних Державного реєстру прав на нерухоме майно, 29.11.2019 року зареєстровано право державної власності Львівської обласної державної адміністрації на земельну ділянку за кадастровим номером: 4610136300:06:012:0003.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 15.12.2019 року №1483/0/5-19 «Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність», передано до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області земельні ділянки державної власності, серед яких зокрема земельна ділянка за кадастровим номером: 4610136300:06:012:0003.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 18.12.2019 року № 3365 «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність» прийнято у комунальну власність зокрема земельну ділянку за кадастровим номером: 4610136300:06:012:0003, 19.12.2019 року зареєстровано право комунальної власності.
Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області прийнято рішення 03.01.2020 року № 3432 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі)», яким надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 91,1650 га на 13 земельних ділянок.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 3698 від 19.05.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 91,1650 га на 13 земельних ділянок, серед яких зокрема земельна ділянка № 7 площею 21,8466 га (кадастровий номер: 4610136300:06:012:0008).
Пунктом 9 рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4194 від 11.09.2020 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером: 4610136300:06:012:0008, площею 21,8466 га.
В подальшому, рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4584 від 22.10.2020, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за кадастровим номером: 4610136300:06:012:0008, загальною площею 21,8466 га на 190 земельних ділянок, серед яких зокрема земельні ділянки:
-площею 0, 0605 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0175;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0174;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0173;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0172;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0171;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0170.
23.10.2020 року зареєстровано право власності Рясне-Руської сільської ради на вищевказані земельні ділянки за кадастровими номерами: - 4610137500:12:005:0170; - 4610137500:12:005:0171; - 4610137500:12:005:0172; - 4610137500:12:005:0173; - 4610137500:12:005:0174; - 4610137500:12:005:0175.
11.11.2020 року до Рясне-Руської сільської ради надійшло звернення ОК Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» про передачу у власність обслуговуючого кооперативу земельних ділянок площею 0,0605 га, площею 0,1000 га, площею 0,1000 га, площею 0,1000 га, площею 0,1000 га, площею 0,1000 га. До звернення кооперативу долучено витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (підписанта звернення) та ID картка громадянина України.
Прокурор звертає увагу суду на те, що звернення кооперативу та додані до нього документи, не містять цілі та прохання передачі земельної ділянки - для гаражного будівництва. В зверненні та доданих документах відсутні будь-які документи щодо юридичної особи заявника, підписантів та членів, обґрунтування (розрахунок) щодо необхідності виділення членам кооперативу відповідної земельної ділянки відповідної площі. Також, відсутні графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельних ділянок.
12.11.2020 року рішеннями Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №№ 4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 земельні ділянки площами: 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0170), 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0171), 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0172),  0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0173), 0,1000 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0174), 0,0605 га (кадастровий номер: 4610137500:12:005:0175), Львівська область, м. Львів, (територія, що межує з Рясне-Руською сільською радою) передано у власність Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» для будівництва та обслуговування гаражів КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення із земель, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.
Пунктом 2 вищезазначених рішень, зобов`язано обслуговуючий кооператив змінити вид використання земельних ділянок з КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на КВЦПЗ 12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу).
18.11.2020 року зареєстровано право приватної власності ОК «ГБК «Гаражне місто» на вищевказані земельні ділянки за кадастровими номерами:
-площею 0, 0605 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0175;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0174;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0173;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0172;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0171;
-площею 0, 1000 га за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0170.
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.03.2021 року вищевказані об`єкти нерухомого майна - земельні ділянки за вищезазначеними кадастровими номерами закрито, у зв`язку з об`єднанням. На підставі заяви голови кооперативу, 25.03.2021 року зареєстровано право власності ОК «ГБК «Гаражне місто» на об`єднану земельну ділянку за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0189, площею 0,5605 га.
Даний факт підтверджується інформацією Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Львівській області, яка надана листом №32-13-0.91-2032/15-23 від 10.07.2023 року.
Згідно інформації Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування ЛМР, земельні ділянки з кадастровими номерами 4610137500:12:005:0170, 4610137500:12:005:0171, 4610137500:12:005:0172, 4610137500:12:005:0173, 4610137500:12:005:0174, 4610137500:12:005:0175 відповіднодо генерального плану міста Львова (основне креслення масштабу 1:10 000), затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 року № 3924, розташовані в межах території лугопарків (проектних), а також земельні ділянки з кадастровими номерами: 4610137500:12:005:0172, 4610137 500:12:005:0173, 4610137500:12:005:0174, 4610137 500:12:005:0175 частково в межах охоронної зони ЛЕП.
Відповідно до плану зонування території Шевченківського району, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 року №4657, за функціональним регламентом (базове зонування) функціональне зонування земельних ділянок з кадастровими номерами: 4610137500:12:005:0170, 4610137500:12:005:0171, 4610137500:12:005:0172, 4610137500:12:005:0173, 4610137500:12:005:0174, 4610137500:12:005:0175 не визначене. Згідно зі схемою зонування за планувальним регламентом плану зонування території Шевченківського району вказані земельні ділянки розташовані в межах підзони VI - периферійної зони з коефіцієнтом цінності 0.37, згідно зі схемою підзон за санітарно-гігієнічним регламентом зазначені земельні ділянки розташовані в межах СЗЗ від промислових об`єктів (САН-1) та земельні ділянки з кадастровими номерами: 4610137500:12:005:0174, 4610137500:12:005:0175 частково в межах охоронної зони ЛЕП, а також усі зазначені земельні ділянки розташовані поза межами підзон за інженерно-геологічним, історико- архітектурним та природно-заповідним регламентами.
В межі опрацювання містобудівної документації с. Рясне-Руське земельні ділянки з кадастровими номерами: 4610137500:12:005:0170, 4610137500:12:005:0171, 4610137500:12:005:0172, 4610137500:12:005:0173, 4610137500:12:005:0174, 4610137500:12:005:0175 не входять, оскільки розташовані на території міста Львова.
Оскаржуваними рішеннями Рясне-Руської сільської ради №№4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 від 12.11.2020 року, Відповідачу-2 - Обслуговуючому кооперативу  Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто» перадано у власність для будівництва та обслуговування гаражів землі запасу за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, та зобов`язано обслуговуючий кооператив змінити вид використання земельних ділянок з КВЦПЗ 16.00 землі запасу на КВЦПЗ 12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що прямо суперечить ст. 41 Земельного кодексу України.
Відтак прокурор зазначає, що оскільки рішення Рясне-Руської сільської ради №№4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 від 12.11.2020 року прийняті з порушеннями вимог ст.ст. 41, 116, 118, 123, 134 Земельного кодексу України, положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», такі у відповідності до ст. 152 Земельного кодексу України, підлягають визнанню недійсними. Враховуючи факт незаконності прийняття рішень Рясне-Руської сільської ради №№4850, 4849, 4848, 4847, 4846, 4845 від 12.11.2020, то державна реєстрація права власності Відповідача-2 на земельну ділянку за кадастровим № 4610137500:12:005:0189 - підлягає скасуванню.
Ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 року №6 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади», Львівську міську раду визначено правонаступником прав та обов`язків місцевих рад, які приєднуються до Львівської територіальної громади.
Ухвалою №7 від 29.12.2020 року Рясне-Руську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради.
Відтак, 29.11.2020 року повноваження Рясне-Руської сільської ради закінчились, а її правонаступником стала Львівська міська рада.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Щодо звернення прокурора.
Положеннями   ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»   встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У встановлених законом випадках до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 3 ст. 4 ГПК України).
Передумовою участі органів та осіб в господарському процесі є набуття ними процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
Відповідно до п. 3 ч. 1 та 2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. 
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відсутності органу уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі України «Про прокуратуру», ч. З ст. 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абз 4 цієї частини ст. 23 цього закону.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5   ст. 53 ГПК України).
Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, відповідно до ст. ст.   6,   7,   13   та   143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
З урахуванням того, що поняття «інтереси держави», відповідно до   Рішення Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2989/18.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливоу сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15).
Окрім того, Верховний Суд в постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18, зазначає, що «інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи».
Згідно з ч. 1   ст. 143 Конституції України   територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Положеннями ч.5   ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»   визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Так, згідно з частинами 1,2   ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність зокрема у разі передачі їм земель державної власності.
Враховуючи наведене колегія суддів зазначає що, Львівська міська рада - орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені   Конституцією України   та іншими законами України.
Відтак, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада.
В даній справі позивач та відповідач збігаються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем. Враховуючи предмет спору Львівська міська рада в даному випадку може бути виключно відповідачем по справі.
Колегія суддів також звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену в Постанові від 20.07.2022 (справа № 910/5201/19) у справі за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, у якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про підставність самостійного звернення прокурора до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади.
За таких обставин колегія суддів вказує, що звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави тим, що в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади міста та надання в користування земельної ділянки із земель комунальної власності орган місцевого самоврядування всупереч інтересам територіальної громади прийняв на переконання прокурора незаконне рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушивши встановлений порядок.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура передбачена абз. З і 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 (справа № 587/430/16-ц, п. 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 (справа № 483/448/20). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (п. 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 (справа № 698/119/18), п. 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 (справа № 483/448/20).
Позов у цій справі поданий прокурором не в межах заходів, які належать до державного контролю за використанням і охороною земель, передбачених ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а в межах спору щодо законності розпорядження земельною ділянкою комунальної власності несільськогосподарського призначення.
Вищенаведене свідчить про законність пред`явлення прокурором самостійно позову у даній справі, оскільки відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, а спір належить до передбачених законом (ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру») випадків, коли прокурор може звертатися до суду як позивач.
Щодо способу захисту.
Статтею 15 Цивільного кодексу України   передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору   статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За змістом частини 1 статті 2 ГПК України   завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від  05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №  569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним, таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2022 року у справі № 911/4706/15 зазначено:  Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (п.9.19).
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі №925/1265/16) (п.9.21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.201 8 у справі №338/180/1 7 (провадження №14-144цс18), від 11.09.201 8 у справі №905/1926/1 6 (провадження №12-187гс18), від 30.01.201 9 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.201 9 у справі № 48/340 (провадження №12-14звг19)).
При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (п.9.23). Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)) (п.9.25).
Позовні вимоги про визнання права власності на майно або про витребування майна не були заявлені у справі, яка розглядається, тоді як одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено в  статті 14 ГПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього  Кодексу  у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках..
Як встановлено з матеріалів справи право власності відповідача-2 Обслуговуючий кооператив  Гаражно-будівельний кооператив  «Гаражне місто» на об`єднану земельну ділянку за кадастровим номером: 4610137500:12:005:0189, площею 0,5605 га,  зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з реєстру: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2326702646101, номер запису про право власності: 41282705.
Відтак, особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем такого нерухомого майна (принцип реєстраційного володіння).
Таким чином, фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим 4610137500:12:005:0189, площею 0,5605 га є Обслуговуючий кооператив Гаражно-будівельний кооператив «Гаражне місто».
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у даній справі має бути віндикаційний позов. Такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), оскільки призводить до потрібних результатів, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, а саме у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.02.2025 року у справі №914/1334/22, колегія суддів зазначила, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті  387,  388,  1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2  статті 52 Земельного кодексу України). Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.
Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна. (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18).
Однак, у даній справі прокурором не заявлено позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки.
Разом з тим, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено в статті 14 ГПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №  916/1415/19).
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 14.03.2025 у справі №914/3380/23.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд – 
ПОСТАНОВИВ  :
1.Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, б/н від 04.04.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/1005/25 від 04.04.2025) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 14 березня 2025 року у справі № 914/3380/23 залишити без змін.
3.  Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави  2  Розділу  IV ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено 28.07.2025

Головуючий суддя                                                                       О.С. Скрипчук

Суддя                                                                                          І.Ю. Панова

Суддя                                                                                           О.В. Зварич