КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11086/2025
Справа № 758/4845/25
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
04 липня 2025 року                                                                                                    
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Якимець О.І. в м. Київ 22 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
                                    
В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 148 813 грн. за період з травня 2024 року по березень 2024 року.
Посилався на те, що працює на посаді завідуючого ГБК «Надія» за сумісництвом з 2017 року з окладом згідно штатного розкладу. В зв`язку зі зміною керівництва наказом ГБК «Надія» від 30 червня 2023 року № 3-к його звільнено з посади. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 758/13265/23 визнано незаконним та скасовано наказ ГБК «Надія» від 30 червня 2023 року № 3-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади з 30 червня 2023 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді з 30 червня 2023 року, стягнуто з ГБК «Надія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 75033,42 грн., допущено рішення суду до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за 1 місяць. Тобто, з урахуванням рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року у справі № 758/13265/23 він перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Незважаючи на відновлення на посаді та повернення ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків, ГБК «Надія» нараховано, але не виплачено йому заробітну плату. Станом на 01 березня 2025 року утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 148 813 грн. В березні 2025 року він подав заяву про видачу судового наказу про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з травня 2024 року по лютий 2025 року, однак ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року у видачі судового наказу відмовлено з тих мотивів, що до заяви не долучено документів, достатніх для встановлення розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.
 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто заявнику.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2025 року та направити справу для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що ним на виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку направлено уточнену позовну заяву про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за два місяці, що передують моменту звернення до суду, з лютого по березень 2025 року. 
Посилався на ч. 6 ст. 124 ЦПК України, згідно якої строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Пояснював, що враховуючи дату постановлення ухвали, п`ятиденний строк на усунення недоліків, який спливав 19 квітня 2025 року, що припадає на вихідний день - суботу, недоліки позовної заяви мали бути усунені не пізніше 21 квітня 2025 року. Враховуючи викладене, ним усунуто недоліки позовної заяви саме в строк, вказаний в ухвалі Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року, однак, незважаючи на це, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2025 року його позов визнано неподаним та повернуто позивачу.
Посилався за зміст ст. 55, 124 Конституції України, ст. 2, 236 ЦПК України, ст. 1, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ у справах «Кутіч проти Хорватії», «Белле проти Франції», «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», «Мала проти України», правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року в справі № 11-989заі18 про те, що надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.   
Зазначив, що вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позову, викладені в ст. 175, 177 ЦПК України, зазначив, що відповідно до ст. 13, 14, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує своїх вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті, і відповідні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23.
Вказував, що невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимого не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц вказала, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Таким чином, аналіз наданих сторонами доказів здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження в справі, або залишення позову без руху.
Наголошував, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження в справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів, всі ці питання можуть вирішуватись на інших стадіях цивільного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу.
Принагідно зазначив, що на стадії відкриття провадження в справі (прийняття до розгляду) суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачем до матеріалів позовної заяви, виключно з мотивів наявності чи відсутності підстав для відкриття провадження в справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ЦПК України, а не перевіряти докази, надані позивачем, в обґрунтування позовних вимог по суті спору, і аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 травня 2020 року в справі № 911/1998/19, від 08 липня 2020 року в справі № 921/744/19, від 14 травня 2019 року в справі № 917/1456/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 908/420/20, від 21 квітня 2023 року у справі № 911/1721/22.
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23, згідно яких суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження в справі не може вдаватися до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів.
Оскільки формулювання позовних вимог є виключно правом позивача, тому посилання суду першої інстанції на відсутність обґрунтування поважності пропуску звернення до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з травня 2024 року по 06 січня 2025 року для залишення позову без руху є помилковим, оскільки дане питання входить до предмету доказування при розгляді вимоги про стягнення коштів за період по березень 2025 року.
22 квітня 2024 року, залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції на стадії вирішення питання про прийняття справи до провадження фактично дав оцінку доказам, наданим позивачем на обґрунтування позовних вимог, що є неприпустимим, і аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23. 
Підсумовував, що таким чином суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, не дотримався повною мірою положень ст. 175, 185 ЦПК України, що призвело до обмеження прав позивача на судовий розгляд справи за його позовом.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 22 квітня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що в установлений судом строк позивач не виправив недоліки позовної заяви, які викладені в ухвалі від 14 квітня 2025 року, клопотань про продовження процесуального строку не подавав.
 
Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, враховуючи таке.
 
Відповідно до ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
 
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху і надано можливість позивачу виправити недоліки в строк п`ять днів з дня вручення ухвали.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Позивачем заявлено вимоги за період з травня 2024 року по березень 2025 року. Таким чином, за період з травня 2024 по 06 січня 2025 року позивачем пропущено строк звернення до суду та не наведено поважних підстав для поновлення такого строку. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Позивачем не зазначено жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду, що унеможливили звернення у встановлений чинним законодавством строк.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Таким чином, для визначення початку перебігу строку звернення потрібно виходити не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
З огляду на наведене, в ухвалі Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року в даній справі вказано, що позивачу слід надати заяву про поновлення строків, оформлену відповідно до вимог статті 183 ЦПК України, вказавши поважні підстави для поновлення строку звернення до суду.
 
Відповідно до ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Відповідно до ст. 123, 124 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
 
Згідно довідки про доставку електронного листа, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року позивач отримав на власну електронну адресу 14 квітня 2025 року (а. с. 9) і вказана обставина ним не заперечується.
 
Таким чином, з урахуванням вимог ст. 123, 124 ЦПК України позивач мав право на усунення недоліків до 21 квітня 2025 року включно (з урахуванням вихідних днів).
 
До матеріалів справи долучено заяву про усунення недоліків, направлену засобами поштового зв`язку на адресу суду. Додатками до заяви є уточнена позовна заява для суду та копія для відповідача. Як вбачається із опису вкладення та конверту, заява здана на пошту 21 квітня 2025 року, тобто в межах процесуального строку, встановленого судом.
 
Таким чином, позивачем ОСОБА_1 вчасно виконані приписи ухвали Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року, однак суд першої інстанції, не врахувавши мінімального строку обігу поштової кореспонденції, передчасно визнав позовну заяву неподаною та повернув її, не надавши належної оцінки змісту заяви ОСОБА_1 про усунення недоліків, у якій позивач, враховуючи вказівки суду щодо необхідності дотримання строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, зменшив період стягнення та змінив початок його перебігу, а саме просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість по заробітній платі з лютого по березень 2025 року в сумі 28140 грн. 
 
Крім того, апеляційний суд зауважує, що сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.
 
Згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № П/9901/736/18, надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року в справі № 990/114/23 зазначено, що головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті, однак суд першої інстанції вказані норми процесуального права не врахував. Фактично суд вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
 
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц вказала, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. 
 
Таким чином, аналіз наданих сторонами доказів здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження в справі, або залишення позову без руху.
 
На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
 
До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20), від 06 грудня 2023 року у справі № 337/804/23 (провадження № 61-12848 св 23).
 
Апеляційний суд погоджується з доречними доводами апеляційної скарги, що оскільки формулювання позовних вимог є виключно правом позивача, посилання суду першої інстанції на відсутність обґрунтування поважності пропуску звернення до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з травня 2024 року по 06 січня 2025 року для залишення позову без руху є помилковим, оскільки дане питання входить до предмету доказування при розгляді вимоги про стягнення коштів за період по березень 2025 року.
 
Враховуючи вищевикладене, покладення судом першої інстанції на позивача обов`язку усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, оформлену відповідно до вимог статті 183 ЦПК України, вказавши поважні підстави для поновлення строку звернення до суду на стадії відкриття провадження, є безпідставним.
 
Суд першої інстанції на стадії вирішення питання про прийняття справи до провадження фактично дав оцінку доказам, наданим позивачем на обґрунтування позовних вимог, що є неприпустимим
 
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
 
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
 
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
 
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
 
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для залишення позовної заяви без руху та в наступному її повернення були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
Апеляційний суд приходить до висновку, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2025 року про повернення позовної заяви позивачу не можна вважати належно мотивованою та такою, що постановлена із додержанням норм процесуального права.
 
Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді :                                                                                                            Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                        Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.