Постанова
Іменем України
 
25 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 569/17949/20 
провадження № 61-13173св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. 0., Шимків С. С.,
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М. С., зареєстрованого в реєстрі за № 1044; визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за вказаною адресою.
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що після смерті листопада 2018 року батька - ОСОБА_3 , 22, він дізнався про наявність заповіту, складеного у 2014 році, за яким він  успадковував дві земельні ділянки. Спадкоємцем всього іншого майна визначено його сестру - ОСОБА_2 .
 
У справі № 569/8942/19 свідки, які були присутні під час посвідчення заповіту, надали показання, що текст заповіту вголос не читали, а заповідач читав його самостійно. Відповідач мав вади зору, через які не міг підписати заповіт, свідки не виконали покладений на них статтею 1253 ЦК України обов`язок прочитання вголос, тому заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення,                                         і є нікчемним. В оспореному заповіті не зазначено місця його складання.
 
Крім того, позивачу стало відомо про наявність договору дарування                                             від 14 листопада 2017 року, за яким відповідач отримала 1/2 частини житлового будинку. Вважає договір дарування недійсним через те, що ОСОБА_3 мав вади зору, які не давали можливості прочитати договір; він не мав наміру дарувати житло, оскільки воно було його єдиним; у договорі немає підпису ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 05 квітня 2024 року позов задовольнив частково. Виключив зі Спадкового реєстру запис про реєстрацію заповіту від 02 квітня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори Костюковою О. О. о 09:55 год, підписаний ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 3-94. В задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладений ОСОБА_3 заповіт є нікчемним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його посвідчення: ОСОБА_3 у зв`язку із вадами зору не міг особисто прочитати текст заповіту уголос, а свідки його вголос не зачитували.
Ефективним способом захисту прав позивача є вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом виключення із Спадкового реєстру запису про реєстрації оспореного заповіту, а не вимога про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.
Позовні вимоги про визнання договору дарування, укладеного між                          ОСОБА_3 і ОСОБА_2 недійсним, є необґрунтованими.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Рівненський апеляційний суд постановою від 22 серпня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Курганської 0. В. задовольнив. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2024 року в частині часткового задоволення позову скасував та відмовив у задоволенні позову в цій частині. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована недостатністю доказів для спростування презумпції правомірності оспореного правочину.
 
Показання свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , надані під час розгляду цивільної справи № 569/8942/19, суперечать змісту оспорюваного заповіту, в якому вони своїми підписами підтвердили факт його зачитування вголос. Крім того, заповіт містить підпис самого ОСОБА_3 і згідно з посвідчувальним написом нотаріуса, заповіт був зачитаний уголос свідками та підписаний заповідачем особисто.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17, від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20; відсутній висновок Верховного Суду щодо нікчемності заповіту у випадку присутності двох свідків під час його посвідчення та не виконання такими свідками покладених на них частиною п`ятою статті 1253 ЦК України обов`язків.
 
На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
ОСОБА_3 через  вади зору не міг прочитати заповіт, а свідки не виконали свого обов`язку зачитати заповіт уголос. За таких обставин, складення і посвідчення заповіту відбулось не з ініціативи і волі заповідача ОСОБА_3 , що                                          є порушенням принципу свободи заповіту.
 
У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Курганської О. В. як представника ОСОБА_2 , мотивований законністю і обґрунтованістю постанови апеляційного суду.
 
Заповіт від 02 квітня 2014 року складений особою, яка мала на це право,                                       з дотриманням форми і порядку його посвідчення. Крім того, в березні 2021 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
 
Залучення двох свідків для посвідчення заповіту не вказує однозначно на вади зору ОСОБА_3 , за наявності яких він не міг прочитати заповіт особисто. Заповіт відповідав волі ОСОБА_6 .
 
Метою звернення позивача до суду є не захист його порушених прав як спадкоємця, а здійснення перерозподілу спадщини.
 
Суд першої інстанції при вирішенні спору вийшов за межі позовних вимог. Укладений заповіт не порушує прав позивача, що є самостійною підставою для відмови                             у задоволенні позову.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
26 грудня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є рідними братом і сестрою.
 
02 квітня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належні йому на праві власності земельні ділянки (кадастрові номери 5624682000:04:028:0392, 5624682000:04:031:0138), на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області своєму синові - ОСОБА_1 , а все інше належне йому майно заповів своїй доньці - ОСОБА_2 .
 
Відповідно до змісту заповіту у зв`язку з вадами зору ОСОБА_3 , який не може особисто прочитати текст заповіту уголос, заповіт складено і посвідчено                                        в присутності свідків: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                           ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Вказані свідки неодноразово викликались судом першої інстанції для надання показань; однак допит не було проведено у зв`язку з їх неявкою в судові засідання за станом здоров`я.
 
Свідок ОСОБА_4 під час розгляду цивільної справи № 569/8942/19 дала показання про те, що вона була присутня під час складання заповіту, однак через поганий зір його не читала. ОСОБА_3 сам читав заповіт. Заповіт читала свідок ОСОБА_5 , а також вголос заповіт читала нотаріус.
 
Свідок ОСОБА_5 під час розгляду цивільної справи №569/8942/19 дала показання про те, що вона також була присутня під час складання заповіту разом                  з ОСОБА_4 і ОСОБА_3 . При цьому, відповідач їхала разом з ними в таксі, а до нотаріуса не заходила. Заповіт нотаріус складала самостійно. ОСОБА_3 не диктував. ОСОБА_5 не зачитувала заповіт вголос. ОСОБА_3 був                                        в окулярах і читав та щось дивився.
 
Суд першої інстанції дослідив акт судово-медичного огляду/дослідження № 1488 від 01 липня 1999 року № 200 ОСОБА_3 , у якому експерт дійшов висновку, що                  у ОСОБА_3 наявна патологія у вигляді анофтальми (відсутність ока) зліва та гіперметропія (слабого ступеня) правого ока з гостротою зору 0,2.
 
14 листопада 2017 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдарована) укладено договір дарування, предметом якого є 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржена в частині скасування рішення суду першої інстанції, а тому переглядається лише в цій частині.
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню                 з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
 
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
 
Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
 
Згідно з частиною другою статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем                    і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
 
Стаття 1257 ЦК України містить вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним             і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
 
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.  Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17.
 
Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що заповіт від 02 квітня 2014 року є нікчемним, оскільки заповідач у зв`язку із вадами зору не міг підписати заповіт, а свідки, які були присутні під час укладення правочину, не зачитали текст заповіту уголос.
 
Встановивши, що 02 квітня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, який він підписав особисто, заповіт зачитувався свідками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уголос, що                        в оспорюваному заповіті вони підтвердили своїми підписами факт прочитання заповіту вголос, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх доказів для спростування презумпції правомірності оспореного правочину.
 
Доводи касаційної скарги про те, що свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не читали заповіт вголос не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки пояснення цих свідків, надані в межах іншої цивільної справи. 
 
Інші аргументи касаційної скарги не впливають на правильність висновків апеляційного суду, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
 
За встановлених фактичних обставин висновки суду у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені в касаційній скарзі.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
     Є. В. Коротенко
 
М. Ю. Тітов