ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 липня 2025 року                                                                                   
м. Київ                                                                                               

справа № 205/5788/20
провадження № 61-15256св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Нодарі Михайлович,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року у складі судді Терещенко Т. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., 
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому їй на праві приватної власності належить 37/100 частин на підставі договору дарування та 38/100 частин на підставі договору дарування і свідоцтва про право власності, а сукупна частка її власності складає 75/100 частин домоволодіння. Іншим співвласником зазначеного домоволодіння до вчинення сторонами правочинів позики та іпотеки була ОСОБА_2 , якій належали 25/100 частки домоволодіння, тобто, зазначене домоволодіння на момент вчинення оспорюваних правочинів знаходилось у спільній частковій власності двох співвласників.
Позивач вказала, що будучи співвласником більшої частини домоволодіння, вона придбала б 25/100 його частин, але всупереч статті 362 ЦК України, яким передбачено переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності, вона не отримувала письмового повідомлення про продаж та умови продажу ОСОБА_2 своєї частки у спільній власності та пропозицію купити зазначену частину за оголошену ціну у розмірі 36 000 дол. США.
У червні 2020 року позивачу стало відомо, що 07 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. посвідчено договір іпотеки № 427, укладений між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель), предметом якого є надання 25/100 часток їх спільного з ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 , яким забезпечено виконання іпотекодавцем основного грошового зобов`язання за договором позики. 
Після цього вона знайшла в мережі Інтернет оголошення ОСОБА_2 про продаж нею своїх 25/100 часток домоволодіння, розміщеного на сайті OLX, а також витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та копії договору іпотеки.
Отже ОСОБА_2 з метою ухилення від узгодження з нею дій, спрямованих на відплатне відчуження своєї частки у спільній частковій власності умисно приховала за удаваними правочинами позики та іпотеки реальний договір купівлі-продажу її частки домоволодіння. Після цього ОСОБА_2 на своє ім`я придбала у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та разом зі своєю матір`ю виселилася з домоволодіння АДРЕСА_1 , а житло зайняла сім`я іншої особи. 
Вказувала, що твердження про вчинення саме купівлі-продажу, а не невиконання позичальником зобов`язання у відносинах позики та подальший перехід права власності на іпотечне майно до позикодавця ґрунтується на послідовності вчинюваних відповідачами дій та виникнення таких обставин: наявність наміру у ОСОБА_2 на продаж належної їй частини домоволодіння з метою подальшого придбання іншого домоволодіння; загальна вартість земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не еквівалента сумі отриманої позики; сума отриманої позики відповідає розміру орієнтовної ціни, що оголошена ОСОБА_2 для продажу своєї частки домоволодіння; набуття ОСОБА_2 забезпеченого іпотекою на придбане нове домоволодіння основне зобов`язання за кредитним договором на суму 550 000 грн, та демонстрацію удаваними договорами позики та іпотеки інших відносин, за якими зобов`язання позики майже на мільйон гривень забезпечується всього на 15 днів з 07 до 22 травня 2020 року. Крім того, вона мала переважне право перед іншими особами на купівлю частки домоволодіння. На думку позивача, наведене свідчить про існування у ОСОБА_2 необхідності у грошових коштах для придбання іншого домоволодіння. Відповідачі, укладаючи договорів позики та іпотеки, позбавили її переважного права купівлі частки у спільній частковій власності і зазначеними правочинами приховали інший правочин.
Також зазначила, що договір іпотеки було укладено з порушенням Закону України «Про іпотеку», оскільки майно, що є у спільній власності може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Наголошує, що договори позики і іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. 07 травня 2020 року, а спрямованість волі сторін в удаваних правочинах на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж передбачені зазначеними договорами, підтверджується оголошенням ОСОБА_2 про продаж частини домоволодіння за 36 900 дол. США, набуттям у власність за договором купівлі-продажу іншого домоволодіння та земельної ділянки, що обтяжені за договором іпотеки на суму 550 000 грн, аудіо-відеозаписом бесід з чоловіком ОСОБА_3 , а внаслідок укладення удаваних правочинів замість відносин «продавець»-«покупець» виникли відносини «позичальник»-«боржник» та «іпотекодавець»-«іпотекодержатель», та у такий спосіб відбулася передача ОСОБА_2 частки у домоволодінні, що знаходиться у спільній власності новому співвласнику ОСОБА_3 без згоди іншого співвласника ОСОБА_1 .
Позивач просила:
визнати удаваними правочинами, договір позики від 07 травня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та договір іпотеки від 07 травня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., за якими сторонами приховано, виконаний договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 25/100 частки житлового будинку спільної часткової власності;
визнати договір позики та договір іпотеки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. 07 травня 2020 року, реальним договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила 25/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 за 969 480,00 грн;
перевести права і обов`язки покупця ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , як співвласника домоволодіння АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що: 
для визнання договорів позики та іпотеки удаваними слід установити, що обидві сторони договорів діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо;
з наявних матеріалів справи та пояснень відповідачів судом встановлено, що при укладенні оспорюваних договорів позики та іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повністю усвідомлювали, що укладають саме такі договори, а не будь-який інший договір. У тексті договору позики зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Твердження щодо неотримання грошей за цим договором не може ґрунтуватись лише на припущеннях, при цьому суд зазначає, що сторони договору позики - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судових засіданнях підтвердили факти передачі коштів за договором позики. У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надавала пояснення, в яких зазначала, що їй надали телефонний номер ОСОБА_3 та сказали, що вона може надати їй кошти у борг, а грошові кошти в розмірі 36 000 дол. США їй були необхідні для лікування родичів, які обіцяли їй повернути кошти протягом 10 днів у будь-який момент, але не повернули, а також зазначала, що нотаріусом їй надавалась вимога про повернення грошових коштів. Відповідачем ОСОБА_3 у судовому засіданні було надано пояснення, що ОСОБА_2 вона знає лише від своїх знайомих, які повідомили, що вона потребує грошових коштів, а оскільки вона їх мала то погодилась їх надати у борг ОСОБА_2 та з метою правильного оформлення вони звернулись до нотаріуса, а про продаж житлового будинку вона нічого не знала, як і не знала про розмову свого чоловіка з ОСОБА_1 . У договорі іпотеки відповідачі підтвердили, що вони ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміють значення та умови правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні та те, що він не носить характеру мнимого і удаваного, та діють добровільно, погодили забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 07 травня 2020 року на суму 36 000 дол. США саме на умовах надання в іпотеку 25/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 . Позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваних правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами позики та іпотеки, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами, а тому суди зробили висновок про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів удаваними;
співвласник може подати позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця саме у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі, проте судом встановлено, що відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 25/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 будо здійснено на підставі договору іпотеки від 07 травня 2020 року, через невиконання ОСОБА_2 взятих на себе грошових зобов`язань за договором позики від 07 травня 2020 року. Отже, на зазначені правовідносини положення статті 362 ЦК України не поширюються. Зважаючи на викладене, позивачем не доведено наявності підстав для переведення прав та обов`язків покупця ОСОБА_3 на неї, як співвласника домоволодіння АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції щодо доводів позивача про удаваність оспорюваних правочинів вказав, що:
відеоматеріали та стенограма розмов позивача з чоловіком ОСОБА_3 та іншою особою, не може слугувати належним та допустимим доказом удаваності правочинів, оскільки оспорювані правочини було вчинено відповідачами - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а не іншими особами;
надана позивачем як доказ відповідь ТОВ «ЄМАРКЕТ УКРАЇНА» від 28 жовтня 2021 року, яка містить в собі дані оголошення про продаж домоволодіння № 637697573, створеного 24 лютого 2020 року о 12:51:26 та деактивованого 24 квітня 2020 року 13:00:28 із зображеннями (скріншотами) зазначеного оголошення, також не може бути врахована судом як належного доказу удаваності укладених відповідачами оспорюваних правочинів, а наявність такого роду оголошення не є свідченням викладених у позові обставин та беззаперечним твердженням укладення будь-яких удаваних правочинів;
матеріали справи не містять також доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ОСОБА_2 за договором позики, були використані нею для придбання іншого домоволодіння, про що зазначає позивач у позовній заяві в обґрунтування того, що їй нібито були необхідні грошові кошти від продажу належних їй 25/100 частин домоволодіння з метою придбання іншого домоволодіння, а сам по собі факт укладення договорів позики та іпотеки 07 травня 2020 року, не свідчить про те, що отримана позика була витрачена на придбання іншого домоволодіння, та спростовується також поясненнями ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У жовтні 2023 року   ОСОБА_1  та її представники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали касаційну скаргу, в якій просять рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати покласти на відповідачів. 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди не врахували, що позика надавалася всього на 10 днів на невідоме лікування неповідомленого суду родича. При цьому, повернення позики, сума якої збільшувалася на 5 000,00 дол. США, є, на думку позивача, встановленням у договорі наперед усвідомленої неможливості виконання умови повернення позики. Це викриває формування обома сторонами псевдо позикових відносин, в основі яких невідворотно мала діяти і спрацювала формула «гроші - товар». З урахуванням викладених обставин, очевидним є факт недобросовісності позикових відносин між обома відповідачами, що об`єктивно викликає сумнів в дійсності волевиявлення передачі коштів на умовах надання позикодавцем позичальнику позики. Вказує, що судам були надані доказі на підтвердження спрямованості волі сторін правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином вказують;
суди залишили поза увагою, що звертаючись до відповідачів з вимогами щодо удаваності правочину з метою приховування дійсного правочину, від якого вони воліли досягнення бажаних юридичних наслідків щодо передачі частини житлового будинку за певну суму грошей, позивач виходила з того, що саме їй у першу чергу згідно до статті 362 ЦК України належить переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності, яка не поділена на самостійні юридичні об`єкти власності. Застосований сторонами механізм обміну грошей на нерухоме майно фактично був наперед усвідомленою волею на досягнення саме таких правових наслідків, які передбачає договір купівлі-продажу - передача частки у праві спільної власності на майно у власність покупця за визначену продавцем плату;
укладаючи договори позики та іпотеки ОСОБА_2 в обхід договору купівлі[1]-продажу оминула необхідність отримання нотаріально посвідченої згоди співвласника, а ОСОБА_3 обійшла обов`язок підтвердження отриманих доходів. До того ж, не відкривши банківські рахунки, вони здійснили правочин готівкою, що суттєво зменшило їхні витрати. Сторони також ухилися від сплати обов`язкових платежів до бюджетів України, визначених Податковим кодексом України, економія сторін за рахунок ухилення ними від сплати і встановлених законодавством платежів склала 90 105, 60 грн;
суди вийшли за межі позовних вимог та розглянули окремо питання про визнання удаваним правочином договору позики і визнання удаваним правочином договору іпотеки;
суди першої та апеляційної інстанцій поклали на позивача додатковий тягар доказування, а саме - надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність волевиявлення відповідачів на укладання саме договору позики, безпідставно і всупереч статті 82 ЦПК України звільнили відповідачів від спростування доводів позивача, що призвело до порушення принципу змагальності та формального вирішення справи. Суди залишили поза увагою, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження необхідності такої великої суми грошей на лікування родичів ОСОБА_2 , позики саме для цієї мети та передача позикових коштів згаданим родичам без гарантії на їх повернення, доказів щодо надання нотаріусом вимоги про повернення грошових коштів;
суди зробили помилковий висновок, що на спірні правовідносини положення статті 362 ЦК України не поширюються, оскільки у справах про визнання удаваного правочину реальним договором купівлі-продажу застосуванню підлягає норма статті 362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності.
Також вказала, що необхідно відступити від правової позиції «За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача», що забезпечить рівність сторін у процесуальній змагальності під час цивільного судочинства.
Крім того позивач зазначила про відсутність правового висновку про те, що договори позики та іпотеки можуть розглядатися як один удаваний правочин, спрямований на відчуження майна, за яким криється виконання іншого договору. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.
У лютому 2024 року матеріали цивільної справи № 205/5788/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 192/553/21 (провадження № 61-16526сво23).
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2025 року поновлено провадження у справі.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 09 листопада 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановахВерховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 0417/12398/2012, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 07 липня 2021 року у справі № 587/2051/18, від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц, від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21, від 16 лютого 2022 року у справі № 522/6709/19, від 04 червня 2022 року у справі № 607/5148/20, від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 910/19473/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/2535/18, від 26 жовтня 2022 року в справі № 947/32485/20 та у постановахВерховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, від 14 листопада 2012 у справі № 6-133цс12, необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 37/100 частки та 38/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_7 , тобто їй належить 75/100 частки домоволодіння.
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 14 лютого 2019 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 107.
На підставі договору дарування квартири від 22 жовтня 2013 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В., зареєстрованому в реєстрі за № 5683, ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_3 .
07 травня 2020 року ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики (із заставним забезпеченням), відповідно до пункту 1 якого позикодавець ОСОБА_3 надала позичальнику ОСОБА_2 позику на суму 36 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн, що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 969 480 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві 41 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн, що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 1 104 130 грн. Пунктами 2, 3, 8 вказаного договору сторони передбачили, що повернення суми позики позичальником має бути здійснено не пізніше 17 травня 2020 року, і з метою забезпечення належного виконання своїх зобов`язань по поверненню суми позики в зазначений у пункті 2 цього договору строк позичальник надає у заставу нерухоме майно - 25/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань по поверненню суми позики позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов`язань позичальника.
07 травня 2020 року між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 426. Відповідно до пунктів 1, 30.3 договору предметом договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна (25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки, переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.
Пунктами 2 та 30.2 встановлено, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за договором позики від 07 травня 2020 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 36 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн, що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 969 480 грн, з обумовленим у договорі позики строком повернення боргу до 17 травня 2020 року. 
Відповідно до пунктів 11, 30,4 цього договору вартість предмета іпотеки сторони оцінюють в суму 969 480 грн.
Пунктом 20 цього договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.5.1, 16.5.2, 16.7 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або згідно із застереженням у пункті 24 договору про звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку».
07 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. було зареєстровано іпотеку, номер запису 36439439, на підставі договору іпотеки, серія та номер: 426, виданий 07 травня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., а також заборону на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору іпотеки, № запису 36439565.
16 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О. за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, серія та номер: 957, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О., номер запису про право власності 36899261, а також право власності на земельну ділянку з кадастровим №1210100000:08:186:0003, площею 0,0822 га, на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, серія та номер: 961, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О., номер запису про право власності 36899933, а також міститься записи про реєстрацію іпотеки, номери записів: 36903118, 36904627, на підставі договору іпотеки DNF0GK00000199/1, серія та номер: 965, виданий 16 червня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О. О., а також заборони на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору іпотеки, номери записів: 36902036, 36904018.
18 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М. за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 25/100 частки у спільній частковій власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки, серія та номер:426, виданий 07 травня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У частині першій статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).
Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22).
З урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів. Цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 711/5843/20 (провадження № 61-11687св21).
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що:
«У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. […]
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі  № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20)».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н. М., про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця. В обґрунтування позову вказала, що вона та ОСОБА_2 є співвласниками на праві спільної часткової власності домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому їй на праві приватної власності 75/100 частин домоволодіння, ОСОБА_2 належали 25/100 частки домоволодіння. Однак 07 травня 2020 року ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики (із заставним забезпеченням), відповідно до пункту 1 якого позикодавець ОСОБА_3 надала позичальнику ОСОБА_2 позику на суму 36 000 дол. США, а позичальник надала у заставу нерухоме майно - 25/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також 07 травня 2020 року між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки спірної частки домоволодіння. Вважала, що ОСОБА_2 з метою ухилення від узгодження з позивачем дій, спрямованих на відплатне відчуження своєї частки у спільній частковій власності, умисно приховала за удаваними правочинами позики та іпотеки реальний договір купівлі-продажу її частки домоволодіння;
суди встановили, що при укладенні договорів позики та іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повністю усвідомлювали, що укладають саме такі договори, а не будь-який інший договір. У тексті договору позики зафіксовані всі істотні умови, що стосуються позики (відповідно до умов договору позикодавець ОСОБА_3 надала позичальнику ОСОБА_2 позику на суму 36 000 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві 41 000 дол. США, сторони передбачили, що повернення суми позики позичальником має бути здійснено не пізніше 17 травня 2020 року), сторони договору позики у судових засіданнях підтвердили факти передачі коштів за договором позики. У договорі іпотеки відповідачі підтвердили, що вони ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміють значення та умови правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні та те, що він не носить характеру мнимого і удаваного, та діють добровільно, погодили забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 07 травня 2020 року на суму 36 000 дол. США саме на умовах надання в іпотеку 25/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 ;
заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином
при відмові у задоволенні позову суди вказали, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваних правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами позики та іпотеки, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами, а тому суди зробили правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів удаваними. Позовні вимоги в частині переведення прав та обов`язків покупця ОСОБА_3 на позивача є похідними від вирішення питання про удаваність договорів позики та іпотеки. З оглядну на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко