У Х В А Л А
 
18 червня 2025 року
м. Київ
справа № 573/838/24
провадження № 51-603км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисників                                                   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 08 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від        05 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024200570000182, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Білопілля Сумської області, жителя цієї ж області ( АДРЕСА_1 ),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України(далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Білопільський районний суд Сумської області вироком від 08 липня 2024 року визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішив питання щодо початку строку відбування покарання та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він, 
після проходження медичного огляду, будучи придатним за станом здоров`я 
до військової служби, за відсутності передбачених ст. 23 Закону України 
«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки від призову, усупереч вимогам ст. 65 Конституції України, положенням ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ та Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03.03.2022 (зі змінами, внесеними Указом від 17.05.2022 №342/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2264-IX, Указом від 12.08.2022 №574/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2501-IX, Указом від 07.11.2022 №758/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2739-IX, Указом від 06.02.2023 №59/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ, Указом від 01.05.2023 №255/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3058-ІХ, Указом від 26.07.2023 №452/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3276-ІХ, Указом від 06.11.2023 №735/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3430-ІХ, Указом від 05.02.2024 №50/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ), будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, умисно, без поважних причин, не прибув 08 квітня 2024 року о 15:00 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для направлення до військової частини 
НОМЕР_1 з метою проходження служби, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 05 грудня 2024 рокувирок районного суду щодо  ОСОБА_8 залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.
Свої доводи захисник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції: не надав належної оцінки доказам, які підтверджують наявність у ОСОБА_8 щирих релігійних переконань, несумісних із проходженням військової служби; проігнорував документи, що свідчать про його належність до релігійної організації Свідків Єгови в Україні; не врахував усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово визнавав, що віровчення Свідків Єгови забороняє проходження 
будь-якої військової служби. 
У зв`язку із цим вважає, що суд дійшов хибного висновку про ухилення засудженого від мобілізації та можливість проходження ним військової служби без зброї.
Водночас, як зауважує захисник, апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_8 , усупереч приписам ст. 419 КПК, не спростував доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту; не здійснив повноцінного аналізу наведених аргументів, не надав на них вичерпних відповідей і не обґрунтував належним чином мотивів ухваленого рішення.
Так, на обґрунтування незаконності рішення апеляційного суду захисник зазначає, що цей суд: 
-                      проігнорував довідку релігійного центру Свідків Єгови в Україні, 
яка підтверджує, що ОСОБА_8 не тільки є віруючим, а й публічно здійснює релігійну діяльність як священник, навчаючи інших основам віровчення;
-                      безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду, викладену 
в постанові від 02 травня 2024 року у справі №?344/12021/22, яка стосувалася особи, що не належала до жодної релігійної організації. Водночас ОСОБА_8 
є членом релігійної громади Свідків Єгови та священнослужителем;
-                      зробив хибний висновок щодо можливості проходження ОСОБА_8 служби, не пов`язаної з використанням зброї (наприклад, будівництво укріплень чи допомога пораненим), що суперечить віровченню Свідків Єгови. Суд обґрунтував цей висновок рішенням, ухваленим у справі, яка стосувалася представника іншої конфесії - Церкви адвентистів сьомого дня (постанова від 13 червня 2024 року, 
№ 601/2491/22), віряни якої мають інше ставлення до військового обов`язку;
-                      не навів обґрунтування, чому не врахував позиції Європейського суду з прав людини, який послідовно визнає Свідків Єгови релігійною спільнотою з чіткими пацифістськими переконаннями, що не допускають участі у військовій службі, а також носіння зброї чи форми.
Захисник вважає, що з огляду на практику Європейського суду з прав людини та правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 02 травня, 
13 червня та 26 листопада 2024 року, ОСОБА_8 мав підстави для добросовісної відмови від проходження військової служби у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки така відмова ґрунтувалася на його щирих релігійних переконаннях, несумісних із виконанням будь-якої військової служби, включно зі службою без зброї, а також на його належності до релігійної організації, віровчення якої категорично виключає можливість такої служби. 
Отже, на переконання сторони захисту, у діянні ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисники   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та засуджений  ОСОБА_8 , надавши відповідні пояснення, підтримали касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 , висловивши міркування про безпідставність доводів сторони захисту, заперечила щодо задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі цього провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII 
«Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, 
під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно з ч. 6 ст. 13 вищезгаданого Закону висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 2 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
У цій справі місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, і цього не заперечує сторона захисту, визнав доведеним, що  ОСОБА_8 пройшов медичний огляд та був визнаний придатним до військової служби; 05 квітня 2024 року о 08:30 ОСОБА_8 була вручена повістка про явку 08 квітня 2024 року о 15:00 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого його направлення у військову частину НОМЕР_1 з метою проходження військової служби під час мобілізації, однак у вказані дату й час засуджений не з`явився, посилаючись на свої релігійні переконання та належність до релігійного об`єднання Свідків Єгови, віровчення яких не дозволяє йому виконувати будь-яку військову службу.  
Зважаючи на встановлені вище обставини, суд визнав винуватим  ОСОБА_8 
у тому, що він, будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни йому військової служби на невійськову, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, отримавши особисто повістку 05 квітня 2024 року, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки 08 квітня 2024 року у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.
Суд мотивував ухвалене судове рішення таким: на теперішній час законодавство не передбачає законної можливості військовозобов`язаного відмовитися від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за релігійними переконаннями; альтернативної служби під час воєнного стану законодавство також не передбачає; в Україні військова служба під час мобілізації у період воєнного стану обов`язкова для всіх, без виключення, військовозобов`язаних незалежно від їх віросповідання.
Водночас місцевий суд у мотивувальній частині вироку, пославшись на приписи ч. 3 ст. 8, ч. 4 ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції, хоча і визнав, що в разі доведення несумісності виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями, особа не підлягає кримінальній відповідальності за ст. 336 КК, однак зауважив, що під час розгляду кримінального провадження не встановлено існування непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_8 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України.
Не оспорюючи висновків судів попередніх інстанцій про доведеність факту відмови ОСОБА_8 від військової служби за призовом під час мобілізації, сторона захисту не погоджується з юридичною оцінкою діяння засудженого, оскільки вважає, що внаслідок наявності у ОСОБА_8 релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, кримінальна відповідальність за ст. 336 КК виключається. 
Так, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду (викладену у постановах від 02 травня, 13 червня та 26 листопада 2024 року), автор касаційної скарги стверджує, що ОСОБА_8 мав усі підстави для сумлінної відмови від військової служби у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції, через власні несумісні із військовою службою релігійні переконання та належність до релігійної організації, віровчення якої виключають можливість проходження військової служби, у тому числі без зброї. Вважає, що незастосування судом першої інстанції зазначених вище норм призвело до ухвалення незаконного обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 , який безпідставно залишено без змін апеляційним судом. У зв`язку з цим стверджує про відсутність у діянні засудженого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 336 КК.
Під час розгляду вказаної касаційної скарги колегією суддів було встановлено, 
що у Верховному Суді існують різні правові позиції щодо того, чи має право громадянин на сумлінну відмову від військової служби з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану.
Так, у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 травня 2024 року (справа № 344/12021/22, провадження 
№ 51-90км24) колегія суддів виснувала, що відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України положення ч. 4 ст. 35 Основного Закону мають застосовуватися як норми прямої дії. 
З огляду на зазначене і положення ст. 9 Конвенції, від яких Україна в умовах воєнного стану не відступала в порядку ст. 15 ЄКПЛ, особа не підлягає кримінальній відповідальності за ст. 336 КК за умови доведення несумісності виконання військового обов`язку з її релігійними переконаннями - підтвердження належними і достатніми доказами її участі у релігійних організаціях, що сповідують віровчення відповідного змісту, або наявності таких особистих глибоких, щирих і послідовних переконань.
З такої ж правозастосовної позиції виходили колегії суддів Першої та Другої судових палат Касаційного кримінального суду, висловленої у постановах від 13 червня 2024 року (справа № 601/2491/22, провадження № 51-6732км23) та від 21 січня 
2025 року (справа № 344/7666/22, провадження № 51-1154км23), які, хоча й не погодилися з доводами касаційних скарг щодо наявності у переглянутих ними кримінальних провадженнях підстав для сумлінної відмови засудженого від військової служби за релігійними переконаннями, однак констатували наявність права на таку відмову, зауваживши, що досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленим у ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. 
Однак, у подібних до цього кримінального провадження правовідносинах у суді касаційної інстанції є й інша правозастосовна практика, що відображена у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 квітня 2025 року (справа № 573/406/24, провадження № 51-317км25). У цьому судовому рішенні зроблено такий висновок: «Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави. На переконання Суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови…».
У контексті викладеного вище, необхідно звернути увагу, що у згаданих постановах та у розглядуваній справі перед Судом постало однакове правове питання: щодо наявності/відсутності у громадянина законного права на відмову від виконання військового обов`язку під час мобілізації в умовах воєнного стану з релігійних переконань (сумлінної відмови). 
Усунення суперечностей у згаданих постановах є важливим для вирішення питання щодо наявності/відсутності в діянні особи складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК (ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період). 
Водночас колегія суддів уважає правильним підхід, застосований у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 02 травня 2024 року (справа 
№ 344/12021/22), якому слідували також колегії суддів Першої та Другої судових палат у постановах від 13 червня 2024 року (справа № 601/2491/22) та від 21 січня 2025 року (справа № 344/7666/22). 
У зв`язку з цим необхідно відступити від висновку, висловленого колегією суддів Першої судової палати у постанові від 15 квітня 2025 року (справа № 573/406/24) 
з огляду на таке.
Щодо гарантій національного законодавства на відмову від виконання військового обов`язку з релігійних переконань
Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком кожного громадянина. 
Водночас згідно з приписами ч. 4 ст. 35 Конституції України у разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
У той же час відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12 грудня 1991 року № 1975-XII (надалі - Закон № 1975-XII) альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством. 
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Отже, Законом № 1975-XII передбачена можливість заміни лише строкової військової служби на альтернативну (невійськову).
Однак, як уже зазначалося вище, ч. 4 ст. 35 Конституції України встановлено гарантію щодо заміни військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
У Законі України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 
1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) визначено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями та включає в себе: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частини 2, 3 ст. 1).
Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону № 2232-XII у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» 
від 11 квітня 2024 року № 3633-IX (далі - Закон № 3633-IX), до видів військової служби належали: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Частиною 4 ст. 1 Закону № 2232-XII встановлено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом № 1975-XII.
Отже, з урахуванням зазначеного вище, колегія суддів погоджується з висновком, викладеним у постанові від 02 травня 2024 року (справа № 344/12021/22), про те, що приписами ч. 4 ст. 35 Конституції України як нормами прямої дії передбачено гарантії на сумлінну відмову від виконання будь-якого військового обов`язку за релігійними переконаннями, а не лише строкової військової служби.
Щодо гарантій на сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України
Відповідно до ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 
(далі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. 
Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір 
і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. 
Згідно з частинами 1, 2 ст. 4 Пакту відступ від положень цієї статті не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою. 
В аспекті міжнародних гарантій права на відмову від військового обов`язку з міркувань совісті, варто також згадати про положення ст. 9 Конвенції, якою передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Хоча в судовій практиці вже неодноразово відмічалося про відсутність у приписах статті 9 Конвенції положень щодо права людини на відмову від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, а також порядку його реалізації, це питання необхідно розглядати через призму практики ЄСПЛ.
Так, цей Суд сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 ЄКПЛ гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (див., наприклад, рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03 (п. 110); «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899 (п. 36); «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres 
c. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших (п. 74); «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15 (п. 42). 
Водночас коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті («Енвер Айдемір проти Туреччини» (Enver Aydemir v. Turkiye) від 07 червня 2016 року, заява № 26012/11 (п. 78, 81); «Дягілєв проти Росії» від 10 березня 2020 року, заява № 49972/16 (п. 62). 
Крім того, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу («Папавасілакіс проти Греції» (п. 54); «Дягілєв проти Росії» (п. 63). 
Заразом питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи («Баятян проти Вірменії» (п. 110); «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (п. 74).
Щодо можливості військовозобов`язаного відмовитися від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за релігійними переконаннями
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. 
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Так, вирішення питання щодо введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України належить до повноважень Президента України (п. 20 ч. 1 ст. 106 Основного Закону), а затвердження указу Президента України про введення воєнного стану - Верховної Ради України (п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України).
У ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено конкретний зміст указу Президента України про введення воєнного стану, де, крім іншого, має бути зазначено вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (п. 5).
Отже, враховуючи те, що у ст. 64 Конституції України, де визначено перелік прав, що не можуть бути обмежені, зокрема, під час дії воєнного стану, відсутня ст. 35 Основного Закону, колегія суддів вважає, що таке право може бути обмежене.
Водночас відповідно до ст. 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року                 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів осіб, передбачені ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389.
Таким чином, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» не запроваджувалися обмеження конституційного права людини на свободу світогляду і віросповідання, гарантовані ст. 35 Конституції України.
Заходи правового режиму воєнного стану, перелік яких наведено у ст. 8 Закону № 389, також не передбачають втручання у право людини на свободу віросповідання.
Нарешті, Україна не відступала у порядку ст. 15 Конвенції від своїх міжнародних зобов`язань за ст. 9 Конвенції в частині захисту права на свободу совісті та релігії. 
Отже, право на альтернативну службу може бути обмежено лише у зазначеному вище порядку.
А тому об`єднаній палаті Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в аспекті розгляду питання щодо наявності/відсутності у діянні особи складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, необхідно буде вирішити питання щодо того, чи має право громадянин на сумлінну відмову від військової служби з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану. 
Отже, з метою забезпечення єдності судової практики кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 необхідно передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на підставі ч. 2 ст. 434-1 КПК.
 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 434-1, 434-2, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Передати кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 08 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                       ОСОБА_3