УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 947/4615/23
провадження № 61-7753ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І. розглянув касаційну скаргу особи, яка не брала участі у справі та подала апеляційну і касаційні скарги, ?  ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Севастьяновим Олексієм Сергійовичем, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 травня 2025 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолета Султанівна про визнання договору недійсним та витребування майна,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С. 11 серпня 2020 року та зареєстрований за № 6965.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 30 травня 2024 року в частині залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 30 травня 2024 року залишено без змін.
15 травня 2025 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 ? ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6 .
Заява обґрунтована тим, що постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року постанова Одеського апеляційного суду від 30 травня 2024 року скасована частково і апеляційна скарга ОСОБА_1 переглядається в апеляційній інстанції, а, відповідно, рішення Київського районного суду міста Одеси не набуло законної сили. ОСОБА_2 звернулась до Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР із заявою про припинення права власності та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 жовтня 2024 року спірна квартира перереєстрована на ім`я ОСОБА_2 05 травня 2025 року державним реєстратором прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 78715488, в якому зазначено, що на підставі договору дарування № 462 від 17 квітня 2025 року власник спірної квартири змінився. Спірна квартира зареєстрована відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 78455485 від 17 квітня 2025 року, приватний нотаріус Гуляєва Н. В., Одеський міський нотаріальний округ, на підставі договору дарування, серія та номер: НТН168989, реєстраційний № 462, виданий 17.04.2025, за - ОСОБА_6 (власник). 
Зважаючи на те, що спірна квартира є предметом позову та скасування попередніх заходів забезпечення позову вже утруднило та зробило неможливим виконання рішення суду у даній справі, просила накласти арешт на нерухоме майно.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвала мотивована тим, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Встановивши, що право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування набув власник ОСОБА_6 , який не був стороною у справі та не був залучений судом до участі у ній, та що задоволення заяви про забезпечення позову призведе до обмеження права власності належного йому майна, суд відмовив у задоволенні заяви.
Вимога заяви позивача про залучення  ОСОБА_6 як останнього набувача на спірну нерухомість до участі у справі у якості третьої особи судом апеляційної інстанції під час перегляду судового рішення, ухваленого по суті справи, стосується зміни суб`єктного складу по справі. Законодавець не передбачив можливість вирішення питання щодо суб`єктного складу учасників справи під час розгляду заяви про забезпечення позову, поданій на стадії перегляду рішення суду апеляційним судом.
24 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник  ОСОБА_1 ? ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та терміново вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що колегія суддів відмовила у задоволенні заяви про забезпечення позову на підставі незалучення до справи ОСОБА_6 , але водночас не розглянула клопотання про витребування доказів, які б надали можливість встановити певні необхідні персональні дані для залучення даної особи до участі у розгляді справи у якості сторони. Судом не враховано, що хто б не був власником квартири, на даній стадії судового розгляду вона була та є до розгляду справи судом апеляційної інстанції спірним майном, яке фактично є предметом судового розгляду. За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , одним з важливих рішень, прийнятих судом, може бути скасування всіх постановлених рішень та закриття провадження у справі. Перехід права власності до ОСОБА_6 вже сильно утруднило виконання судового рішення, а подальша можлива перереєстрація взагалі унеможливить виконання судового рішення.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі 
№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. … Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, яка врахована апеляційний судом, зазначено, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони їх відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі». 
Апеляційний суд встановив, що задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, яке на час вирішення питання належить ОСОБА_6 , який не був стороною у справі та не був залучений судом до участі у ній, призведе до обмеження його права власності, тобто суперечить вимогам частини першої статті 150 ЦПК України, за змістом якої позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Оскільки ОСОБА_6 не є відповідачем у справі, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Колегія відхиляє доводи представника ОСОБА_1 щодо намірів залучитиОСОБА_6 до участі у розгляді справи у якості сторони, оскільки зміна суб`єктного складу сторін спору на стадії апеляційного перегляду справи процесуальним законом не передбачена. Те, що за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 одним з можливих рішень може бути скасування всіх постановлених рішень також не свідчить про необхідність забезпечення позову  ОСОБА_2 за заявою особи, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу на рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та витребування майна задоволено, а відповідне рішення набрало законної сили та фактично виконано.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішень свідчить, що правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою. 
У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 травня 2025 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 947/4615/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                         Є. В. Краснощоков
 
  Д. А . Гудима
                 
  П. І. Пархоменко