ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
03 червня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 463/7126/23 
провадження № 61-8436св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, 
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чернілевський Віталій Григорович, на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 27 листопада 2023 року у складі судді Жовніра Г. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 травня 2024 року у складі колегії суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П. у справі за позовом Личаківської районної адміністрація Львівської міської ради до ОСОБА_1 про виселення із самовільно зайнятого приміщення, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2023 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення із самовільно зайнятого приміщення. 
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 19,1 кв. м, перебуває у комунальній власності. 
 
ОСОБА_1 самовільно зайняла спірну квартиру, незважаючи на те, що ця квартира ніколи не надавалася їй у користування чи у власність шляхом безоплатної приватизації. Відповідач не була членом сім`ї попередніх наймачів квартири та не зареєстрована в ній, а отже, не набула правових підстав на вселення у квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Особи, які вселилися до жилого приміщення без будь-яких правових підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення, вважаються такими, що самоправно зайняли жиле приміщення та підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. 
 
Вважав, що виселення відповідача із самовільно зайнятої квартири не порушуватиме її право на житло, оскільки вона є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 27,0 кв. м, на підставі договору дарування від 10 березня 2021 року № 189, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р. І. 
 
Враховуючи викладене, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради просила виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Личаківський районний суд міста Львова рішенням від 27 листопада 2023 рокупозов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнив. 
 
Виселив ОСОБА_1 із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_1 за відсутності рішення про надання спірної квартири, ордера на вселення та договору найму жилого приміщення самоправно зайняла квартиру АДРЕСА_1 , що перебуває у комунальній власності, а отже, підлягає виселенню. 
 
Львівського апеляційного суду постановою від 20 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Чернілевським В. Г. , залишив без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 27 листопада 2023 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що вона зайняла спірну квартиру у встановленому законом порядку, зокрема, таких, що підтверджують наявність у неї права власності чи права користування квартирою АДРЕСА_1 . 
 
Виселення відповідача не порушуватиме її права на житло, оскільки вона є власником квартири АДРЕСА_2 , а отже, має інше зареєстроване місце проживання та інше житло. 
 
Перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку як такої, що потребує поліпшення житлових умов, а також та обставина, що самовільно зайнята нею квартира розташована на тому ж поверсі, що й квартира АДРЕСА_3 , власником якої вона є, що на думку заявника є підставою для надання їй спірної квартири у порядку статті 54 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), а також пред`явлення нею                           27 листопада 2023 року, тобто в день ухвалення рішення судом першої інстанції, позову до Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною (протиправною) бездіяльності міської ради щодо невидання ордера на вільне жиле приміщення, визнання за ОСОБА_1 та членами її родини права користування квартирою АДРЕСА_1 , не спростовує висновків суду першої інстанції про самоправне зайняття ОСОБА_1 спірної квартири, що є підставою для її виселення. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У червні 2024 року  ОСОБА_1 через представника Чернілевського В. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 27 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 травня 2024 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 та у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 588/1156/21  (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди необґрунтовано відхилили клопотання про зупинення провадження у справі та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона разом із членами сім`ї потребує поліпшення житлових умов, у зв`язку з чим перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді з 30 грудня 2016 року у загальній черзі за № 27065 та у списку учасників бойових дій за № 2074 (покійний чоловік відповідача брав участь в АТО і мав статус учасника бойових дій). 
 
Будинок АДРЕСА_4 , в якому проживає відповідач, був побудований ще в 1845 році як індивідуальний жилий будинок садибного типу. Пізніше його було заселено різними сім`ями, які займали по одній-дві кімнати у цьому будинку з комунальними зручностями, без переобладнання окремих жилих кімнат у квартири. Тобто, фактично будинок був перетворений на одну велику комунальну квартиру. Житлові приміщення, що входять до складу домоволодіння, за своїми технічними характеристиками є окремими житловими кімнатами одного домоволодіння, а не окремими квартирами, оскільки ніякого технічного переобладнання будинку в багатоквартирний, а окремих жилих кімнат - у квартири, не відбувалося. 
 
Поруч із кімнатою, де проживає родина відповідача, звільнилося спірне житлове приміщення, площа якого не відповідає мінімальним нормативам житлової площі, а також санітарним і технічним вимогам, встановленим чинним законодавством для надання громадянам, а тому не могла бути надана будь-яким іншим особам. 
 
При отриманні родиною відповідача зазначеного спірного житлового приміщення норма жилої площі, встановлена статтею 47 ЖК України (13,65 кв. м на одну особу), не була б перевищеною. 
 
Позивач протиправно не вчиняв жодних дій щодо видання родині відповідача ордера на зазначене вільне житлове приміщення, що відноситься до комунальної власності, згідно з вимогами статті 54 ЖК України, запропонувавши чекати своєї черги для вирішення їх житлового питання. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, не врахував, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують виникнення у позивача чи у підпорядкованого йому Львівського комунального підприємства «Господар» (далі - ЛКП «Господар») правового титулу на користування спірним житловим приміщенням (права комунальної чи державної власності або права оперативного управління чи господарського відання). 
 
Позивач не надав доказів, що підлеглі йому працівники ЛКП «Господар» та відділу житлового господарства мали повноваження на складання вимог про виселення та актів обстеження, на підставі яких суд першої інстанції встановив самоправне зайняття відповідачем спірного приміщення та прийняв рішення про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення без надання іншого житла на підставі частини третьої статті 116 ЖК України. 
 
Суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи за позовом  ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання видати ордер на спірне житлове приміщення. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У червні 2024 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
У липні 2024 року  ОСОБА_1 через представника Чернілевського В. Г. подала відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій просила відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю. 
 
У липні 2024 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради подала до Верховного Суду заперечення (відповідь на відзив на касаційну скаргу), в яких зазначила, що доводи касаційної скарги та відповіді на відзив на касаційну скаргу не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, які могли привести до неправильного вирішення справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 11 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Личаківського районного суду міста Львова. 
 
16 грудня 2024 року справу № 463/7126/23 передано до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Згідно з пунктом 4.66 додатку 3 Положення про Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01 листопада 2016 року № 977 (зі змінами), до повноважень районної адміністрації належить звернення до судових органів із позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян із жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають. 
 
Рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів міста Львова Львівської області від 10 березня 1987 року № 176 «Про затвердження реєстру житлових будинків» затверджено реєстр житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих рад по Червоноармійському районі міста Львова (а. с. 9). 
 
Згідно з реєстром житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих Рад по Червоноармійському районі міста Львова, який є додатком до рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів міста Львова Львівської області від 10 березня 1987 року № 176, будинок АДРЕСА_4 перебуває на балансі місцевих рад по Червоноармійському районі міста Львова (а. с. 10-12). 
 
Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради від 12 червня             1996 року № 392 «Про затвердження розпорядження голови Личаківської районної адміністрації від 10 червня 1996 року № 448 «Про передачу квартир у власність громадян» передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приміщення квартири АДРЕСА_1 (а. с. 13, 14). 
 
Свідоцтвом про право власності на квартиру від 12 червня 1996 року № Л04213 підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 24). 
 
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 07 травня 2003 року № 348 «Про затвердження висновків міжвідомчої комісії при виконкомі про технічний стан будинків і квартир» визнано аварійним та таким, що загрожує обвалом, будинок         АДРЕСА_4 (а. с. 35, 36). 
 
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 17 грудня 2004 року № 1288 «Про надання житла у зв`язку з відселенням з аварійних будинків і квартир» надано квартири для відселення з аварійного житла та оформлено ордер ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_5 на одну особу (а. с. 20). 
 
20 січня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О. М., про надання дозволу на переведення приватизованої квартири АДРЕСА_1 до державного житлового фонду (а. с. 19). 
 
Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради                    від 09 лютого 2005 року № 133 «Про переведення приватизованої квартири АДРЕСА_1 до державного житлового фонду» передано до державного житлового фонду приватизовану квартиру АДРЕСА_1 . Відмінено розпорядження Личаківської районної адміністрації від 10 червня 1996 року № 448 «Про передачу квартир у власність громадян», затверджене розпорядженням від 12 червня 1996 року № 392, у частині передання квартири АДРЕСА_1 у спільну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 12 червня 1996 року №  НОМЕР_1 (а. с. 18). 
 
Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 10 липня      2018 року № 390 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо визнання житлових будинків такими, що виведені з аварійного стану» затверджено висновок міжвідомчої комісії про визнання будинків АДРЕСА_6 , на АДРЕСА_7 , на АДРЕСА_9 такими, що виведені з аварійного стану після проведеного капітального ремонту (а. с. 26). 
 
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 20 березня          2018 року № 70, виданою ЛКП «Управитель», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає (а. с. 27). 
 
Інформація щодо відсутності зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 міститься і у відомостях із Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб від 10 серпня 2023 року № 129961 (а. с. 48). 
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27 листопада   2023 року № 356059363 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 80). 
 
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 травня 2023 року № 332044077 підтверджується, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 27,0 кв. м, на підставі договору дарування квартири від 10 березня 2021 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 189 (а. с. 43-47). 
 
Згідно з актами обстеження квартири АДРЕСА_1 від 15 червня 2022 року та від 06 липня 2022 року, складеними комісією у складі провідного спеціаліста відділу житлового господарства Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, заступника директора ЛКП «Господар» та майстра виробничої дільниці ЛКП «Господар», квартира АДРЕСА_8 у вказаному будинку, яка належить до комунальної власності Львівської міської територіальної громади, самовільно зайнята ОСОБА_1 , власником квартири АДРЕСА_3 цього будинку, яка відмовляється передати ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_8 та добровільно виселитися із цієї квартири (а. с. 6-8, 33). 
 
Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до ОСОБА_1 із листом від 15 травня 2023 року № 33-вих-58445, у якому просила звільнити самовільно зайняту квартиру АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності Львівської міської територіальної громади, та передати ключі від вхідних дверей квартири до ЛКП «Господар» у термін до 26 травня 2023 року (а. с. 49, 50). 
 
Відповідач не виконала вимоги Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо звільнення самовільно зайнятого житлового приміщення, про що свідчить акт обстеження квартири АДРЕСА_1                  від 07 серпня 2023 року, складений комісією у складі провідного спеціаліста відділу житлового господарства Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, заступника директора ЛКП «Господар» та майстра виробничої дільниці ЛКП «Господар» (а. с. 51). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
 
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження                № 14-64цс20)). 
 
У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22) зазначено, що під час вирішення спору про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом із наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні». 
 
Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання;      2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві (постанова Верховного Суду                   від 08 листопада 2023 року у справі № 766/13376/17 (провадження № 61-20634св21)). 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. 
 
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ця норма застосовується у випадках, коли особи займають приміщення без законних підстав. 
 
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 523/7813/20 (провадження № 61-17223св23), від 06 листопада 2024 року у справі № 752/27110/21 (провадження № 61-6435св24)). 
 
За обставинами справи, яка переглядається, відомо, що відповідач вселилася до спірної квартири  АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності, самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. 
 
Відповідач не надала будь-яких доказів того, що вона зайняла спірну квартиру у встановленому законом порядку. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. 
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що  ОСОБА_1 самоправно зайняла жиле приміщення - квартиру  АДРЕСА_1 , а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 116 ЖК України, вона підлягає виселенню із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення. 
 
При цьому, надаючи оцінку пропорційності виселення  ОСОБА_1 із квартири  АДРЕСА_1 , апеляційний суд правильно врахував, що відповідач має інше житло, яке перебуває у її власності, а саме квартиру АДРЕСА_3 у зазначеному житловому будинку. 
 
Таким чином, виселення відповідача зі спірної квартири не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки її подальше проживання без достатніх правових підстав порушує право територіальної громади на вказане майно. 
 
Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у подібних правовідносинах у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 756/6952/17 (провадження № 61-432св19) та від 27 березня 2023 року у справі № 758/16511/18 (провадження № 61-670св22). 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач протиправно не вчиняв жодних дій щодо видання родині відповідача ордера на вільне житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , що відноситься до комунальної власності, згідно з вимогами статті 54 ЖК України, запропонувавши чекати своєї черги для вирішення їх житлового питання, колегія суддів не бере до уваги з огляду на те, що такі доводи не стосуються предмета спору та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що відповідач самоправно зайняла спірне жиле приміщення, оскільки проживає у ній без достатніх правових підстав та з порушенням встановленого порядку. 
 
Посилання заявника на те, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують виникнення у позивача чи у підпорядкованого йому ЛКП «Господар» правового титулу на користування спірним житловим приміщенням (права комунальної чи державної власності або права оперативного управління чи господарського відання), не заслуговують на увагу, оскільки спірна квартира належить до комунальної власності міста Львова, а згідно з Положенням про Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01 листопада 2016 року № 977 (зі змінами), до повноважень районної адміністрації належить звернення до судових органів із позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян із жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають. Отже, позивач наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом задля захисту прав територіальної громади міста Львова як власника спірного житла на розпорядження квартирою. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що наявні у матеріалах справи вимоги про виселення та акти обстеження є недопустимими доказами, суд касаційної інстанції відхиляє з огляду на таке. 
 
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. 
 
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом із тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. 
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що вимоги про виселення та акти житлово-побутової комісії позивача про перевірку житлових умов (використання спірної квартири) є належними та достовірними доказами на підтвердження позовних вимог, оскільки ці службові документи складені представниками житлово-побутової комісії під час виконання своїх повноважень щодо перевірки використання житлового приміщення за призначенням, тобто одержані з дотриманням порядку, встановленого законом. 
 
Суди всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання видати ордер на спірне житлове приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене клопотання, як і сам позов були подані         27 листопада 2023 року, тобто в день ухвалення рішення судом першої інстанції, а за змістом частини першої статті 251 ЦПК України зупинення провадження у справі можливо за наявності на розгляді в суді справи, яка вирішується у порядку цивільного судочинства, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для зупинення провадження у цій справі до розгляду цивільної справи за означеним позовом ОСОБА_1 у контексті положень пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, враховуючи, що відповідне клопотання було подано передчасно (до постановлення судом ухвали про відкриття провадження у іншій справі). 
 
Крім того, під час розгляду цієї справи суди першої та апеляційної інстанцій з`ясували характер спірних правовідносин та встановили факт самоправного зайняття відповідачем спірного жилого приміщення - квартири  АДРЕСА_1 , а саме без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. 
 
З урахуванням наведеного колегія суддів Верховного Суду вважає, що апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі, адже розгляд цієї справи не був об`єктивно неможливим до вирішення Личаківським районним судом міста Львова цивільної справи № 463/10755/23, оскільки наявність у суді зазначеної справи, в межах якої вирішується питання про зобов`язання видати ордер на спірне житлове приміщення, не могло бути перешкодою для розгляду цієї справи з огляду на те, що зібрані докази дозволяли суду встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
 
У свою чергу, доводи заявника про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 та у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 588/1156/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, сформованим у наведених постановах суду касаційної інстанції, на які міститься посилання у касаційній скарзі. 
 
Загалом доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(«Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чернілевський Віталій Григорович, залишити без задоволення. 
 
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 27 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 травня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	І. В. Литвиненко