РІШЕННЯ
Іменем України

30 липня 2025 року 
м. Київ

справа №990/163/24
адміністративне провадження № П/990/163/24  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Чиркіна С.М.,
суддів: Єзерова А.А., Кравчука В.М., Коваленко Н.В., Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним рішення від 21 березня 2024 № 372/дс-24 та зобов`язання вчинити дії, 

У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
15 травня 2024 року на адресу Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також відповідач, Комісія або ВККС), у якій позивач просить:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21 березня 2024 року № 372/дс-24;
зобов`язати відповідача повторно провести співбесіду з позивачем щодо надання рекомендації для призначення на посаду судді.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями (протокол від 15 травня 2024 року) для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Чиркін С.М., судді: Єзеров А.А., Кравчук В.М., Коваленко Н.В., Стародуб О.П.
20 травня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі № 990/163/24, витребувано у Вищої кваліфікаційної комісії суддів України докази щодо направлення ОСОБА_1 рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 березня 2024 року № 372/дс-24 та інформацію щодо дати його розміщення на офіційному сайті.

II.СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в оскарженому рішенні відповідач чітко не зазначив конкретні норми нормативно-правових актів, яким не відповідає позивач та які стали підставою для існування обґрунтованого сумніву у відповідності його критеріям доброчесності та професійної етики, що стало наслідком відмови відповідача у наданні рекомендації.
Також позивач не згоден із оцінкою Комісією інформації, зазначеної в декларації за 2022 рік, щодо фактичного проживання в селі Олександрівка Богодухівського району Харківської області та відсутності відповідного запису в розділі «Об`єкти нерухомості» щодо права користування цим нерухомим майном.
Вважає, що відповідач в рішенні безпідставно зазначив про відсутність відповіді щодо цього питання, проте фактично така відповідь була надана, що підтверджується інформацією, зазначеною у відеозаписі співбесіди від 21 березня 2024 року №2 (таймер з 7:17:00 до 7:21:00).
Стверджує, що користувався житловим приміщенням як переміщена особа для тимчасового розміщення, за ним не була закріплена якась конкретна кімната у житловому приміщені, в якому одночасно знайшли тимчасовий притулок декілька осіб.
З огляду на зазначене та згідно із роз`ясненнями уповноваженого органу - Національного агентства з питань запобігання корупції (далі НАЗК) не зазначав це майно в декларації як адресу своєї тимчасової реєстрації внутрішньо переміщеної особи (відповідь на питання у роз`ясненнях № 88-2).
Також позивач зазначив, що не мав можливості задекларувати місце тимчасового проживання, оскільки право власності на нерухоме майно не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та інших реєстрах, відповідно цей об`єкт не має індивідуальних ознак необхідних для декларування. 
З цього приводу покликався на відповідні роз`яснення НАЗК та наголосив, що надав Комісії відповідні пояснення. 
Вважає, що заповнення декларації відповідно до роз`яснень НАЗК є елементом доброчесності. 
Щодо зазначення в декларації за 2022 рік в розділі «Доходи» заробітної плати сина ОСОБА_2 , на противагу твердженню відповідача, позивач зауважив, що інформацію про доходи сина не зазначав та не зобов`язаний це робити, оскільки син 1989 року народження є повнолітнім та проживає окремо. 
Позивач також зазначив, що відповідно до результатів спеціальної перевірки щодо достовірності відомостей, зазначених особою у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік кандидата на посаду судді Пулькіна Ю.П. (додаток до листа НАЗК від 28 грудня 2017 року № 52-14/47899/17), розбіжностей між відомостями, зазначеними зокрема у розділі  «Доходи, у тому числі подарунки» та наявною у НАЗК інформацією, базами даних не встановлено. Отже, відповідно до висновку уповноваженого державного органу, також у декларації за 2016 рік в частині задекларованих доходів помилок немає.
Наголосив, що спеціальна база НАЗК при заповнені декларації прийняла зазначену ним інформацію як належну. Вважає, що у випадку наявності розбіжностей або помилок виключається можливість подання електронної декларації. 
Щодо зауважень відповідача з приводу декларування автомобіля наголосив, що у відповідному розділі декларації за 2016 рік відобразив належність йому на праві спільної власності в розмірі 50 % автомобіля 2008 року випуску. 
Проте не вказав іншого власника, оскільки таке питання йому не ставилось на співбесіді 21 березня 2024 року (запис співбесіди 21 березня 2024 року із переможцями конкурсу у складі колегії № 2 (з 7:03:00).
Зазначив, що кошти на придбання автомобіля, зокрема, і ті, що належали йому, з 2007 року знаходилися у пані ОСОБА_3 , та саме вона в грудні 2008 року придбала автомобіль.
Наголосив, що власником авто в технічному паспорті зазначена його колишня дружина ОСОБА_3 , оскільки автомобіль був придбаний у період шлюбу та він був вписаний у технічний паспорт як особа, що має право керування цим автомобілем. Вважав себе співвласником авто, про що вказав у декларації.
Стверджує, що НАЗК під час перевірки декларації не вважало незазначення іншого співвласника помилкою.
Втім, у 2008 році припинив шлюбні стосунки з пані ОСОБА_3 , проживав окремо (були зареєстровані за різними адресами). 
Звернув увагу, що у 2018 році надав відповідачу письмові пояснення щодо декларування автомобіля, в яких зазначив, що останній придбаний під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Водночас надав копію технічного паспорту.
Втім, після розлучення у 2009 році, пані ОСОБА_3 як власниця майна, відмовилася надати свої персональні дані (код платника податків) для зазначення їх у декларації за 2016 рік. Зазначила, що вона не суб`єктом декларування, тому не зобов`язана надавати інформацію. 
Свою позицію вона підтвердила листом від 26 квітня 2024 року. 
Стверджує, що з урахуванням роз`яснень НАЗК № 58 зазначив наявну інформацію та виконав свій обов`язок.
Звернув увагу на те, що згідно з позицією НАЗК, викладеною у результатах спеціальної перевірки щодо достовірності відомостей, зазначених особою у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік кандидата на посаду судді Пулькіна Ю.П. (додаток            № 12 до позовної заяви) та роз`ясненнями НАЗК № 68, оприлюдненими пізніше на сайті, не потрібно було декларувати авто у спільній власності. 
Також із покликанням на відповідні роз`яснення НАЗК № 68 стверджував, що відображення права власності на автомобіль як спільної власності було помилковим.
З цих підстав вважає, що об`єкт декларування належить на праві спільної власності (спільної сумісної або спільної часткової) суб`єкту декларування та/або члену його сім`ї та /або третій особі і такий об`єкт вказується у відповідному розділі декларації лише 1 раз, із зазначенням всіх співвласників.
Наголосив, що, на думку НАЗК, належність об`єкта декларування суб`єкту декларування та/або члену його сім`ї та/або третій особі на праві спільної власності визначається лише на підставі правовстановлюючих документів, а не за нормами Сімейного кодексу України (далі також СК України). 
Позивач погодився, що з урахуванням такого роз`яснення повинен був декларувати це майно не як співвласник за нормами СК України, а тільки як особа, що користується цим майном. Зазначене роз`яснення врахував та виправив інформацію в декларації за 2022 рік .
З урахуванням результатів спеціальної перевірки щодо достовірності відомостей, зазначених особою у декларації за 2016 рік кандидата на посаду судді             Пулькіна Ю.П., оформлених листом від 28 грудня 2017 року № 52-14/47899/17 наголосив, що уповноважений орган НАЗК порушень не виявив та повторне проведення спеціальної перевірки не передбачено. 
З цих підстав стверджував, що Комісія незаконно провела повторну перевірку відомостей за 2016 рік та змінила тлумачення обставин, які вже були оцінені у 2018 році.
Акцентує увагу на тому, що надані на початку 2018 року письмові пояснення цілком задовольнили вимоги Комісії та рішенням ВККСУ від 12 червня 2018 року                   № 264/ДС-18 «Про визначення результатів спеціальної перевірки в межах процедури добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеного Комісією 03 квітня 2017 року» було визнано такими, що за результатами спеціальної перевірки відповідають установленим Законом вимогам до кандидата на посаду судді. 
Вважає, що у зв`язку із прийняттям ВККС рішення від 12 червня 2018 року                    № 264/ДС-18, питання щодо помилкового декларування автомобіля як спільної власності було вирішено після подання відповідних пояснень у 2018 році.
Щодо висновків Комісії про наявність права на кімнату у комунальній квартирі, придбану його дружиною пані ОСОБА_3 під час їх шлюбу, та не відображення цього нерухомого майна у поданих деклараціях, заначив таке. 
Питання щодо комунальної квартири на співбесіді не ставилось та не обговорювалось, у зв`язку з чим відповідач позбавив його можливості надати будь-які пояснення з цього конкретного питання та заперечувати, викладеному відповідачем неправильному висновку. Зауважує, що відсутність під час співбесіди такого запитання доводиться записом співбесіди від 21 березня 2024 року із переможцями конкурсу у складі колегії № 2. 
Наголосив, що відповідач не надсилав йому листів із пропозицією надати письмові пояснення з цього питання, чим грубо обмежив його право надати пояснення.
Позивач заперечує проти висновку відповідача про наявність у нього права спільної сумісної власності на кімнату у комунальній квартирі. В якості нормативного обґрунтування такої позиції покликався на статтю 57 СК України наголошуючи, що це майно є особистою приватною власністю дружини. 
Водночас покликався на вимоги пункту 3 частини першої статті 57 СК України, згідно із якою особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, серед іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Стверджує, що кімната у комунальній квартирі була придбана пані ОСОБА_3 виключно за її власні кошти, без його згоди на цю купівлю кімнати на публічних торгах, організованих виконавчою службою та така згода законодавством не передбачалась. 
Зауважив, що у 2008 році подружжя проживали окремо один від одного та пані ОСОБА_3 про таку купівлю його не повідомляла. 
Водночас покликався на пояснення ОСОБА_3 , згідно із якими нерухоме майно, кімната житловою площею 9 кв. м, загальною 14 кв. м, у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана на прилюдних торгах. Вартість придбаного нею майна складала 28,2 тис. грн, що на той час було еквівалентно 5,5 тис. доларів США (надано копію свідоцтва від 11 липня 2008 року).
Стверджує, що власниця цього майна пані ОСОБА_3 мала власні грошові кошти, оскільки раніше продала належну їй двокімнатну квартиру, яку своєю чергою придбала ще до шлюбу у 1996 році, втім шлюб був укладений у 1998 році. Водночас наявність у ОСОБА_3 власних коштів підтверджується інформацією, зазначеною в договорі банківського вкладу від 03 липня 2008 року на суму 50 тис. доларів.
Стверджує, що в силу статті 57 СК України не має жодних підстав претендувати на майно, яке було придбано за особисті кошти дружини пані ОСОБА_3 , що, на його думку, виключає обов`язок зазначати це майно у власній майновій декларації.
Також позивач не погоджується із висновками Комісії, що надаючи оплатні послуги ТОВ ТК «Україна», ймовірно, сприяв штучному збільшенню валових витрат вказаного суб`єкта, зокрема, у 2008 році, що могло призводити до зменшення оподатковуваного доходу.
З цього приводу зазначає, що згідно з інформацією, наявною в Єдиному державному реєстрі, згадувана у рішенні відповідача ТОВ ТК «Україна» зареєстрована у цьому реєстрі лише 01 березня 2017 року, відповідно станом на 2008 рік її не існувало.
Зазначив, що ТОВ ТК «Україна» не сплачує податок на дохід, оскільки відповідно до Податкового кодексу України як юридична особа на загальній системі оподаткування є платником податку на прибуток. 
Позивач наголосив, що фінансово-господарська діяльність зазначеної юридичної особи перевірялася контролюючими органами у 3 кварталі 2021 року за період з 01.03.2017 по 30.06.2021, за результатами якої складено акт перевірки від 30 вересня 2021 року № 17171/20-40-07-02-08/4184267. Своєю чергою перевіркою не встановлено зумисного штучного завищення валових затрат. 
Стверджує, що письмові відповіді від уповноважених органів про відсутність притягнення його до кримінальної і адміністративної відповідальності, які надані на запити відповідача та знаходяться у досьє, прямо доводять, що впродовж життя він дотримувався принципів доброчесності. 
Стверджує, що в оскарженому рішенні відповідач не застосував норму частини дев`ятої статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо критеріїв оцінки доброчесності кандидата на посаду судді, яким, на думку відповідача, не відповідає позивач в разі зазначення у декларації відомостей з помилками.
З цих підстав вважає рішення Комісії немотивованим, оскільки відповідач не послався  на норми Кодексу суддівської етики, яким не відповідає позивач.
Стверджує, що можлива помилка у декларації щодо співвласника не викликана наміром позивача ухилитись від декларування або відсутністю з його сторони інтересу щодо відомостей та пов`язана з тим, що у позивача не було необхідної достовірної інформації.
У той же час сумнівів щодо законності джерел походження майна позивача, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу, відповідач у рішенні не зазначає.
Відповідач позов не визнав, надав відзив, у якому зазначив, що під час співбесіди позивач не надав належних пояснень чому в декларації за 2022 рік, в розділі «Об`єкти нерухомості», відсутня інформація про будинок в селі Олександрівка Богодухівського району Харківської області, який зазначений місцем фактичного проживання. Питання полягало у тому, що в декларації за 2022 рік позивач зазначив цю адресу як поштову адресу, проте під час співбесіди вказав, що він там проживав та користувався майном. У зв`язку з цим у Комісії виникло питання, чому позивач не відобразив в декларації право користування цим нерухомим майном. 
Також, на думку відповідача, позивач в розділі «Доходи» декларації за 2022 рік, зазначивши заробітну плату, отриману його сином, безпідставно не зазначив джерела цього доходу.
Наголосив, що в межах процедури добору ОСОБА_1 подав декларацію за 2016 рік, у якій в розділі «Цінне рухоме майно - транспорті засоби» зазначив, що йому на праві спільної власності в розмірі 50 % належить автомобіль «Mitsubishi Outlander» 2008 року випуску, проте не зазначив відомості про інших його співвласників та не вказав причини їх невідображення та не пояснив такі причини під час співбесіди. 
У відзиві наголошено, що у поданих позивачем деклараціях не відображено 15/100 квартири в місті Харкові, придбаної громадянкою ОСОБА_3 29 липня 2008 року в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Відповідачем встановлено, що зазначена квартира придбана за результатами прилюдних торгів (частина 5-кімнатної комунальної квартири, торги від 11 липня 2008 року, свідоцтво про придбання № 3486, реєстраційний номер об`єкта 6157458, загальна вартість 27 993 грн, нерухоме майно). 
Із покликанням на частину другу статті 60 СК України Комісія стверджує, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (стаття 68 вказаного кодексу).
З цих підстав відповідач стверджує, що означене нерухоме майно перебуває, зокрема, у власності ОСОБА_1 , натомість відомості про нього не відображено у поданих позивачем Деклараціях.
Наступний епізод, який, на думку відповідача, викликає обґрунтовані сумніви в доброчесності позивача, пов`язаний із наданням платних послуг останнім ТОВ ТК «Україна». Так, на думку комісії, ОСОБА_1 , ймовірно, сприяв штучному збільшенню валових витрат вказаного суб`єкта підприємницької діяльності, зокрема, у 2008 році, що могло призводити до зменшення оподаткованого доходу.
Такі сумніви відповідач обґрунтовує інформацією з Державного реєстру фізичних осіб -платників податків про податкового агента та суми доходу, нарахованого та виплаченого фізичній особі податковим агентом, суму нарахованих та сплачених (перерахованих) податків з доходів фізичних осіб та/або суму доходу, отриманого самозайнятою особою, а також суми річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи стосовно                ОСОБА_1 .
Стверджує, що визначаючись щодо остаточного рішення та оцінюючи в сукупності пояснення ОСОБА_1 , надані ним під час співбесіди, Комісія дійшла висновку, що наявність допущених помилок при заповненні декларацій, невжиття належних заходів з метою подання повної і точної інформації в деклараціях ставить під сумнів відповідність кандидата на посаду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критерію доброчесності, а його поведінка свідчить про несумлінне виконання ним обов`язку щодо декларування відомостей, визначених статтею 46 Закону України «Про запобігання корупції».
Відповідач наголосив, що основною метою Комісії є формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів. Визначаючись щодо остаточного рішення та оцінюючи в сукупності пояснення ОСОБА_1 , надані ним під час співбесіди, Комісія дійшла висновку, що наявність допущених помилок при заповненні декларацій, невжиття належних заходів з метою подання повної і точної інформації в деклараціях, ставить під сумнів відповідність кандидата на посаду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критерію доброчесності, а його поведінка свідчить про несумлінне виконання ним обов`язку щодо декларування відомостей, визначених статтею 46 Закону України «Про запобігання корупції».
На думку відповідача, за своєю правовою природою діяльність Комісії полягає в обов`язку держави перед суспільством сформувати такий суддівський корпус, представники якого за їхніми індивідуальними якостями не викликали б недовіри у громадян України.
Стверджує, що при оцінці вказаних обставин Комісія керувалась законодавством України та прийняла до уваги підходи, сформовані релевантною практикою Верховного Суду. Під час прийняття рішення щодо надання рекомендації для призначення на посаду судді Комісія також враховала міжнародні та національні стандарти добору суддівських кадрів.
З огляду на зазначене, у означених діях кандидата на посаду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 , Комісія виявила ознаки недоброчесної поведінки у процедурі конкурсу на зайняття посади судді.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наголосив, що вважає рішення Комісії дискримінаційним, оскільки іншим учасникам конкурсу навіть більші недоліки в декларації не оцінювались негативно. 
Позивач стверджував, що жоден із п`яти епізодів, які були покладені в основу негативного рішення, не підтверджується фактичними обставинами, або були  спростовані під час співбесіди, або питання щодо певного епізоду йому не ставились взагалі.
Наголосив, що в деклараціях зазначав все майно, навіть коли в цьому не було потреби та ці декларації були перевірені уповноваженим органом НАЗК, яке не виявило порушень. 
Стверджує, що переоцінка висновків НАЗК є порушенням Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді.
Наголосив, що відповідач, з урахуванням інформації, отриманої від уповноважених органів під час проведення конкурсу, вже надавав оцінку деклараціям та приймав рішення від 12 червня 2018 року про відповідність позивача вимогам закону, проте переоцінив власне рішення за відсутності додаткової інформації та підстав для цього. 
В судових засіданнях колегія суддів заслухала звукозапис співбесіди, яку проводила ВККС з кандидатом на посаду судді. 
Колегія суддів враховує, що зазначені позивачем орієнтовні часові показники співбесіди, розміщеної на каналі «Ютуб» ("You Tube"), не збігаються із часовими показниками відповідної співбесіди на наданому відповідачем диску аудіо-запису цієї співбесіди.
Суд, з урахуванням пояснень та позицій позивача та відповідача, дослідив разом з учасниками інформацію, записану на оптичному диску DVD-R, наданому відповідачем (том 2, а.с.184) вибірково, виключно щодо спірних обставин, на які покликались учасники.
Сторонами визнано, що відповідні записи співбесід підтверджують пояснення сторін, зазначені письмово та усно, проте позиції учасників щодо їх трактування та оцінки  існуючих між сторонами розбіжностей це не змінює.
Водночас відповідачем не спростовані твердження позивача щодо надання Комісії відповідних пояснень щодо обставин, які стали підставою для відмовити в наданні рекомендації для призначення Пулькіна Ю.П. на посаду судді Господарського суду Харківської області.
Отже, колегія суддів констатує, що сторони в письмових та усних поясненнях наголошували на своїх доводах та лише уточнювали або доповнювали свої позиції з урахуванням додаткової інформації, наданої протилежною стороною або встановленої під час розгляду справи. 
Суд вживав визначені Кодексом адміністративного судочинства України (далі також КАС України) заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, зокрема, надавав учасникам час для надання додаткових доказів, підготовки заперечень та витребував докази з власної ініціативи. 
Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема, за клопотання позивача, у зв`язку з необхідністю надання додаткових доказів, неможливістю участі в судовому засіданні позивача, зокрема і в режимі відеоконференції через відсутність світла та внаслідок проведення бойових дій в Україні. 
Після надання пояснень учасниками, долучення та дослідження всіх доказів, на підставі яких сторони вважали за необхідне та можливе розглянути справу, Судом було задоволено клопотання позивача, проти якого не заперечував відповідач про подальший розгляд справи в письмовому проваджені.

III. УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Рішенням Комісії від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду (том I аркуш 2 особової справи кандидата на посаду судді). В  подальшому, у разі знаходження доказів в особовій справі, зазначається досьє. 
Рішенням Комісії від 20 вересня 2017 року № 5/дс-17 ОСОБА_1 допущено до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду та складання відбіркового іспиту як особу, яка не має трирічного стажу роботи на посаді помічника судді (том I арк.64).
В межах процедури добору позивач подав також декларацію кандидата на посаду за 2016 рік (том I досьє, арк. 47-55, декларація 2016). 
Рішенням Комісії від 12 червня 2018 року № 264/дс-18 ОСОБА_1 визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон) вимогам до кандидата на посаду судді (том I арк. 132, в подальшому рішення № 264/дс-18). 
Рішенням Комісії від 01 серпня 2023 року № 45/зп-23 продовжено термін дії результатів кваліфікаційного іспиту кандидатів на посаду судді місцевого загального, адміністративного, господарського судів, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та затверджено резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів (том I, арк. 137 ).
Рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 оголошено конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів. 
До Комісії 12 жовтня 2023 року (зареєстровано 16 жовтня 2023 року) звернувся ОСОБА_1 із заявою про допуск до участі в оголошеному конкурсі як особа, яка відповідає вимогам статті 69 Закону, перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади (том II досьє 2 арк. 2).
Рішенням Комісії від 01 грудня 2023 року № 11/дс-23 ОСОБА_1 допущено до участі в оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 конкурсі (том II досьє, арк. 96). 
Рішенням Комісії від 12 грудня 2023 року № 167/зп-23 затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті Комісії рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23. Зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Господарського суду Харківської області, в якому ОСОБА_1 зайняв переможну позицію (том II досьє, арк.100). 
22 лютого 2024 року Комісією проведено співбесіду з ОСОБА_1 
22 лютого 2024 року Комісією ухвалено протокольне рішення про відкладення питання щодо проведення співбесіди із кандидатом на посаду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 , оскільки виникла потреба у з`ясуванні певних додаткових обставин та з метою надання можливості позивачу подати додаткові документи щодо цього питання.
21 березня 2024 року співбесіду із ОСОБА_1 було продовжено.
Оцінюючи пояснення ОСОБА_1 , надані ним під час співбесіди, Комісія дійшла висновку, що наявність допущених помилок при заповненні декларацій, невжиття належних заходів з метою подання повної і точної інформації в деклараціях ставить під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, а його поведінка свідчить про несумлінне виконання ним обов`язку щодо декларування відомостей, визначених статтею 46 Закону України «Про запобігання корупції».
За результатами співбесіди, 21 березня 2024 року Комісія прийняла рішення              № 372/дс-24 про відмову в наданні рекомендації для призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області (том I арк. 30-33, том II досьє арк. 127-132, далі - рішення № 372/дс-24).
Рішення № 372/дс-24 є предметом спору у справі. 
Із покликанням, зокрема, на Закон України «Про запобігання корупції», за висновками Комісії, позивач припустився помилок при заповненні декларацій про майновий стан та не вжив належних заходів з метою подання повної і точної інформації в деклараціях, що  ставить під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, а його поведінка свідчить про несумлінне виконання ним обов`язку щодо декларування відомостей з огляду на такі порушення.
1. Комісія встановила, що у декларації за 2022 рік місцем свого фактичного проживання ОСОБА_1 зазначив адресу будинку в селі Олександрівка Богодухівського району Харківської області, на запитання Комісії ОСОБА_1 пояснив, що тимчасово проживає за вказаною адресою та користується житловим приміщенням, водночас відповіді щодо підстав невідображення у Декларації за 2022 рік в розділі «Об`єкти нерухомості» права користування цим нерухомим майном не надав.
2. У декларації за 2022 рік в розділі «Доходи» ОСОБА_1 вказав відомості про отримані сином ОСОБА_2  доходи у вигляді заробітної плати, проте на запитання Комісії щодо незазначення джерела цього доходу кандидат пояснення не надав.
3. У межах процедури добору ОСОБА_1 подав також декларацію за 2016 рік, у якій в розділі «Цінне рухоме майно - транспорті засоби» зазначив, що йому на праві спільної власності в розмірі 50 % належить автомобіль «Mitsubishi Outlander» 2008 року випуску, проте відомості про інших його співвласників кандидат не вказав та причини їх невідображення не повідомив.
4. Комісією також встановлено, що в період з 17 квітня 1998 року до 09 грудня 2009 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та у вказаний період (29 липня 2008 року) його дружиною було придбано нерухоме майно, а саме 15/100 квартири в місті Харкові (частина 5-кімнатної комунальної квартири).
Згідно з інформацією, зазначеною в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, вказаний об`єкт нерухомості придбано з прилюдних торгів 11 липня 2008 року (свідоцтво про придбання № 3486, реєстраційний номер об`єкта 6167458, загальна вартість 27 993 грн).
Із покликанням на вимоги частини другої статті 60 СК України, Комісія дійшла висновку, що нерухоме майно перебуває, зокрема, у власності ОСОБА_1 та не відображено у поданих ОСОБА_1 деклараціях. 
5. Комісія встановила, що ОСОБА_1 , надаючи оплатні послуги ТОВ ТК «Україна», ймовірно сприяв штучному збільшенню валових витрат вказаного суб`єкта підприємницької діяльності, зокрема, у 2008 році, що могло призводити до зменшення оподаткованого доходу.
Указані сумніви вбачаються з відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про податкового агента та суму доходу, нарахованого та виплаченого фізичній особі податковим агентом, суму нарахованих та сплачених (перерахованих) податків з доходів фізичних осіб та/або суму доходу, отриманого самозайнятою особою, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи стосовно              ОСОБА_1 .
З урахуванням наведених обставин, Комісія в Рішенні № 372/дс-24 дійшла висновку про наявність обґрунтованих сумнівів у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності.

IV.ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА, ОЦІНКА ДОКАЗІВ ТА МОТИВИ УХВАЛЕНОГО РІШЕННЯ
Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд виходить із такого.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначено статтею 266 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
За змістом частини першої статті 70 Закону України від 02 червня 2016 року               № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон 1402-VIII) добір та призначення на посаду судді здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.
Вказана частина визначає стадії, які включає в себе добір та призначення на посаду судді, зокрема в пунктах 1, 11 та 12 визначено, такі етапи: рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про оголошення добору кандидатів на посаду судді з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад суддів; зарахування Вищою кваліфікаційною комісією суддів України кандидатів на посаду судді за результатами кваліфікаційного іспиту до резерву на заміщення вакантних посад судді, визначення їх рейтингу, оприлюднення списку кандидатів на посаду судді, включених до резерву та рейтингового списку, на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; оголошення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відповідно до кількості вакантних посад судді у місцевих судах конкурсу на заміщення таких посад.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» від 9 грудня 2023 року № 3511-IX внесено зміни до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зокрема викладено в новій редакції Розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення». Вказаний Закон набрав чинності 30 грудня 2023 року.
Відповідно до абзацу 1 пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Вища кваліфікаційна комісія суддів України завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений рішенням Комісії від                  14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».
З огляду на вказане Суд дійшов висновку, що Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 за правилами, визначеними Законом України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, чинній з 30 грудня 2023 року.
Відповідно до частин першої-другої статті 79-5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (тут і надалі в редакції, чинній з 30 грудня 2023 року) після визначення переможця конкурсу Вища кваліфікаційна комісія суддів України на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.
За результатами співбесіди Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює:  1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
Суд встановив, що за результатами співбесіди 21 березня 2024 року Комісія прийняла рішення № 372/дс-24про відмову в наданні рекомендації для призначення Пулькіна Ю.П. на посаду судді Господарського суду Харківської області, проте позивач з цим рішенням не згоден.
Втім, частина сьома статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вказує на те, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
Пункт 48 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» передбачає, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.
Відповідно до частин другої та третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Підпунктом 60.2-2. Пункту 60 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23) встановлено, що, окрім іншого, Комісія у складі Колегії ухвалює рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді місцевого суду чи про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
Згідно з частиною третьої статті 79-5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат.
Зазначена норма чітко вказує на те, що підставами для рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді є обґрунтовані сумніви щодо відповідності кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики.
Частиною дев`ятою статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах (зокрема від 10 листопада 2022 року у справі № 9901/355/21, від 30 травня 2024 року у справі № 990/3/24) неодноразово зазначала, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.
В той же час Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 (справа № 1- 123/2018 (4892/17) Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Європейська Комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.
З огляду на практику ЄСПЛ, за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31 липня 2008 року, рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22 листопада 1995 року, рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» від 21 липня 2011 року, рішення у справі «Путтер проти Болгарії» від 2 грудня 2010 року).
Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВККС України при вирішенні питання про внесення рекомендацій до Вищої ради правосуддя про призначення кандидата на посаду судді не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією цього питання, як і ухвалене за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілим як кандидату на посаду судді, стосовно якого розглядалося питання, так і незалежному сторонньому спостерігачеві.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
З огляду на викладене, Суд вважає, що вмотивованість рішення ВККС України про відмову у внесенні рекомендацій до Вищої ради правосуддя про призначення кандидата на посаду судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови у внесенні рекомендацій до Вищої ради правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень Комісії не є втручанням у її дискреційні повноваження (постанова від 11 липня 2024 року у справі                          № 990/183/23).
У процедурі розв`язання Комісією питання про внесення рекомендацій до Вищої ради правосуддя про призначення кандидата на посаду судді негативне рішення має містити не лише покликання на визначені законом підстави відмови у внесенні рекомендацій до Вищої ради правосуддя, а й мотиви, з яких Комісія дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
Суд не заперечує, що ВККС України відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, вправі засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення подання про призначення на посаду судді.
Колегія суддів враховує, що згідно з мотивувальною частиною рішення 372/дс-24 та поясненнями учасників, підставою для прийняття такого рішення послугували висновки Комісії про помилки, допущені позивачем  при заповненні Декларацій майнового стану та  невжиття належних заходів з метою подання повної і точної інформації в Деклараціях, що своєю чергою ставить під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, а його поведінка свідчить про несумлінне виконання ним обов`язку щодо декларування відомостей, визначених статтею 46 Закону України «Про запобігання корупції». 
За змістом норм Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03.11.2016 № 143/зп-16 (в редакції рішення ВККС від 13.02.2018 № 20/зп-18) (пункти 19, 20, 22, 23 розділу ІІІ) [Положення про порядок проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затверджене рішенням ВККС від 02.11.2016 № 141/зп-16, було доповнено близькими за змістом нормами рішенням ВККС від 29.02.2024 № 72/зп-24], співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання судді (кандидату на посаду судді) можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Обговорення відбувається шляхом опитування судді (кандидата на посаду судді) доповідачем і членами Комісії та надання суддею (кандидатом на посаду судді) відповідей і пояснень. Під час співбесіди обов`язковому обговоренню з суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності (Положення № 141).
Суддя (кандидат на посаду судді), який проходить кваліфікаційне оцінювання, під час співбесіди має право надавати пояснення з питань, пов`язаних з проходженням іспиту, та інформації і документів, що містяться у його досьє, надавати коментарі, документи та інформацію за розділами досьє. Члени Комісії мають право ставити судді (кандидату на посаду судді) запитання щодо оголошених під час доповіді показників, самостійно знайомитися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє.
Колегія суддів враховує, що за сталою судовою практикою, зокрема підтвердженою і в постанові  Великої  Палати Верховного Суду від 28.11.2024 року в справі № 990/92/24, з огляду на вимогу доброчесності від особи, яка прагне зайняти посаду судді, очікується уважність щодо розкриття інформації про себе під час участі у відповідному конкурсі, а також чітка, логічна та послідовна позиція в дотриманні правових норм при заповненні документів, які передбачені процедурою конкурсу. Не менш важливе значення має характер допущених кандидатом на посаду судді помилок в оформленні поданих ним документів.
Судом встановлено, що під час проходження конкурсу позивач подавав декларації кандидата на посаду, як того вимагали умови тривалого конкурсу, за звітні періоди 2016 та 2022 роки.
Сторонами не заперечується, що декларації за звітні періоди 2016 та 2022 роки щодо обставин, які, на думку Комісії, поставили під сумнів доброчесність позивача, за виключенням першого пункту встановлених відповідачем порушень не суперечать одна одній. 
Колегія суддів враховує, що Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі Закон № 1700-VII) визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.
Згідно зі статтею 56 Закону № 1700-VII спеціальна перевірка проводиться, зокрема,  стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
За приписами частини третьої цієї статті спеціальній перевірці підлягають відомості про особу, яка претендує на зайняття посади, зазначеної в частині першій цієї статті, зокрема щодо достовірності відомостей, зазначених у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;
Відповідно до частини четвертої статті 57 Закону № 1700-VII спеціальна перевірка проводиться Національним агентством - щодо наявності у Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, відомостей про кандидата, а також щодо достовірності відомостей, зазначених особою у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. 
Своєю чергою, згідно із пунктом 5.1 Розділу 5 Положення № 141 спеціальна перевірка на відповідність кандидата вимогам, установленим Конституцією України та Законом, здійснюється в порядку, визначеному законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про запобігання корупції», цим Положенням та Порядком проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
За приписами підпункту 3 пункту 5.2 Розділу 5 Положення № 141 спеціальній перевірці підлягають, зокрема, достовірність  відомостей, зазначених у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;
Згідно із підпунктом 5 пункту 5.3.1. Розділу 5 Положення № 141 Національне агентство з питань запобігання корупції (НАЗК) є уповноваженим державним органом проведення спеціальної перевірки щодо:
а) наявності в Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, відомостей про кандидата;
б) достовірності відомостей, зазначених кандидатом у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік;
в) інших відомості, які можуть вказувати на відповідність або невідповідність кандидата критеріям компетентності або доброчесності (за наявності);
На виконання зазначених вимог Закону № 1700-VII та Положення № 141, на підставі відповідного звернення Комісії та з урахуванням, зокрема, документів, наданих позивачем, уповноваженим органом НАЗК була проведена спеціальна перевірка достовірності відомостей, зазначених позивачем особою у декларації за 2016 рік. 
За результатами перевірки, проведеної НАЗК (том I а.с. 54-55, досьє том I арк. 107-109), уповноваженим органом не виявлено порушень, зазначених Комісією в рішенні № 372/дс-24. 
За такого правового регулювання та встановлених обставин, результатами перевірки, проведеної НАЗК, та її висновки суд вважає належними та допустимими доказами достовірності відомостей, зазначених кандидатом у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави.
З урахуванням, зокрема, перевірки, проведеної НАЗК, рішенням Комісії від 12 червня 2018 року № 264/дс-18 ОСОБА_1 визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом України «Про судоустрій і статус суддів». 
Зазначені факти визнаються сторонами.
В постанові від 28 листопада 2024 року в справі № 990/92/24 при розгляді справи за наближених обставин, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ціль співбесіди полягає у встановленні обставин, які необхідні (мають значення) для оцінювання кандидата на відповідність посаді судді. З`ясування обставин, на які посилається кандидат і від яких може залежати рішення про рекомендацію його на посаду, відповідає цілям співбесіди, а тому Комісія повинна вжити відповідні заходи задля цього, зокрема надати кандидату можливість підтвердити свої доводи щодо таких обставин, щоб виключити ймовірність ухвалення рішення на підставі помилкових фактів.
В цьому контексті колегія суддів враховує, що позивач займав активну позицію та неодноразово під час проходження конкурсу надавав письмові пояснення та докази щодо питань декларування та згідно із інформацією, наявної на електронному доказі -  оптичному  диску  DVD-R, не залишав без відповіді питання членів комісії під час співбесіди (письмові пояснення позивача містяться в досьє).  
Активну позицію позивач займав і під час судових засідань, надавав докази щодо свого майнового стану та підтверджував свої пояснення, на відміну від відповідача,  покликаннями на відповідні роз`яснення НАЗК (том I досьє арк. 112 - 129, том II досьє арк. 103-115). 
Також колегія суддів враховує, що у постанові від 07 листопада 2024 року в справі  № 990/124/24, в пунктах 128-130 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке: 
« 128. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що причини, за яких ОСОБА_4 відмовлено в наданні рекомендації до Вищої ради правосуддя про призначення її на посаду судді Теплодарського міського суду Одеської області, були предметом розгляду у ВККС під час прийняття рішення від 12 червня 2018 року № 267/дс-18, яким ОСОБА_4 визнано такою, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом вимогам до кандидата на посаду суді.
129. Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення від 27 лютого 2024 року             № 228/дс-24, ВККС по іншому оцінила обставини життя ОСОБА_4 , аніж в її рішенні від 12 червня 2018 року № 267/дс-18, щодо відповідності позивачки встановленим Законом № 1402-VIII вимогам до кандидата на посаду судді (щодо обставин, які виникли до початку взяття позивачкою участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеного рішенням Комісії від 03 квітня 2017 року), не зазначивши при цьому достатніх фактичних даних на обґрунтування свого висновку.
130. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду наголошує, що після проходження спеціальної перевірки кандидата на посаду судді та прийняття ВККС рішення від 12 червня 2018 року № 267/дс-18 щодо відповідності встановленим Законом № 1402-VIII вимогам до кандидата на посаду судді, у ОСОБА_4 виникли обґрунтовані сподівання на те, що вона після успішного проходження кваліфікаційного іспиту та зайняття першого місця в рейтингу учасників на посади суддів місцевих загальних судів отримає рекомендацію Комісії про призначення на посаду судді відповідного суду, позаяк обставини її життя, які виникли у 2015 - 2016 роках, не будуть переоцінені ВККС в інший спосіб».
Отже, згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, Комісія має повноваження на переоцінку попереднього висновку щодо відповідності кандидата на посаду суді встановленим вимогам Закону і такий висновок має ґрунтуватись на достатніх фактичних даних.
З метою оцінки рішення № 372/дс-24, з урахуванням доводів позивача та відповідача, суд всебічно оцінив надані сторонами докази, проте не встановив наявність об`єктивної інформації, яка спростовує попередні висновки Комісії, сформовані у рішенні Комісії від 12 червня 2018 року № 264/дс-18, яким ОСОБА_1 визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом України «Про судоустрій і статус суддів». 
Колегія суддів також враховує, що згідно з приписами частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII оцінювання кандидата на посаду судді за критерієм доброчесності здійснюється ВККС фактично лише за внутрішнім переконанням, що об`єктивно зумовлює підвищені вимоги до мотивування (обґрунтованості) відповідних сумнівів Комісії та рішень ВККС у процедурі конкурсу на зайняття вакантної посади судді, зокрема рішень, у яких Комісія констатувала наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
Водночас згідно із правовими висновками, сформованими, зокрема, в пунктах 128-129 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2024 року у справі № 990/139/24 поняття «обґрунтовані сумніви» в адміністративному судочинстві означає, що сумніви повинні бути підкріплені конкретними фактами або доказами, які можуть викликати сумнів у правильності або законності певного рішення, дії чи бездіяльності, а також достовірності наданих (в цьому випадку) кандидатом на посаду судді відповідних пояснень, які Комісія ставить під сумнів. Ці сумніви не можуть бути простою підозрою чи відчуттям членів Комісії, а повинні базуватись на реальних фактах або обставинах, що дозволяють обґрунтовано сумніватися в певних подіях, фактах чи твердженнях.
Це означає, що сумніви не можуть бути просто суб`єктивними, вони повинні мати об`єктивну основу (мають підтверджуватися фактичними даними), яка може бути перевірена і оцінена судом.
Водночас з урахуванням вимог статей 77, 90 КАС України, суд надає оцінку покликанням позивача на відповідні роз`яснення НАЗК. 
Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 11 Закону № 1700-VII Національне агентство з питань запобігання корупції надає рекомендаційні роз`яснення, методичну та консультаційну допомогу, зокрема, щодо застосування положень Закону та прийнятих на його виконання нормативно-правових актів.
З метою реалізації цього повноваження та на виконання пункту 3 розділу ІІ Закону України від 20.09.2023 № 3384-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» Національне агентство підготувало Роз`яснення від 13 листопада 2023 року № 4. (далі Роз`яснення № 4). 
Так, щодо порушення, умовно визначеного за № 1 в рішенні № 372/дс-24 як незазначення у Декларації за 2022 рік місця свого фактичного проживання позивачем в розділі «Об`єкти нерухомості» права користування цим нерухомим майном, суд зазначає таке. 
Колегія суддів враховує, що згідно із відповіддю на питання № 79 роз`яснення № 4 НАЗК вважає, що у разі використання нерухомого майна як адреси для листування таке майно не належить декларанту або членам його родини, або право власності на таке майно не зареєстровано у встановленому порядку, то таке майно не зазначається розділі «Об`єкти нерухомості». 
Судом не встановлено та відповідачем не надано інформації щодо реєстрації права власності у відповідному реєстрі речових прав будинку в селі Олександрівка Богодухівського району Харківської області, в якому позивач проживав, як тимчасово переміщена особа за ОСОБА_1 , його близькими та рідними, або іншими особами. Відповідно позивач не мав декларувати цей об`єкт у розділі «Об`єкти нерухомості».
Щодо другого порушення, а саме незазначення в декларації за 2022 рік в розділі «Доходи» ОСОБА_1 джерела заробітної плати, отриманої сином ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з твердженням позивача, що його син 1989 року народження, проживає окремо за адресою АДРЕСА_2 та кандидат не мав обов`язку декларувати джерела доходу сина. Той факт, що позивач зазначив заробітну плату сина не створює обов`язку зазначати її джерела, не спростовує висновки НАЗК та попередні висновки Комісії. Отже, такий факт не містить ознак недоброчесності. 
Щодо порушення за № 3, а саме зазначення в розділі декларації за 2016 рік в якості цінного рухомого майна на праві спільної власності в розмірі 50 % автомобіля «Mitsubishi Outlander» 2008 року випуску, колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 58 Роз`яснень № 4, якщо третя особа (наприклад, власник / співвласник об`єкта декларування, який не є членом сім`ї суб`єкта декларування) відмовила суб`єкту декларування / члену його сім`ї у наданні інформації, що повинна бути відображена в декларації, то суб`єкт декларування вказує у декларації ту інформацію, яка йому відома. Щодо решти інформації суб`єкту декларування слід обрати у відповідних полях декларації позначку «Не відомо».
Позивач надав докази неспростовані відповідачем, що власниця цього авто, його колишня дружина, відмовилась надавати відповідні докази. 
Водночас, на думку колегії, сам по собі факт зазначення позивачем інформації щодо певного права на авто свідчить про наміри останнього надати Комісії необхідну інформацію.
Щодо встановлення Комісією факту незазначення в декларації позивачем 15/100 квартири в місті Харкові (частина 5-кімнатної комунальної квартири), придбаної під час перебування у зареєстрованому шлюбі його дружиною - ОСОБА_3 за результатами публічних торгів, колегія суддів зазначає таке. 
Позивач надав належні та допустимі докази придбання цієї квартири ОСОБА_3  з прилюдних торгів 11 липня 2008 року (свідоцтво про придбання № 3486, реєстраційний номер об`єкта 6167458, загальна вартість 27 993 грн) за власні кошти без повідомлення кандидата або отримання його згоди на таке придбання. Проте відповідачем не надано доказів своєчасної обізнаності позивача про таку угоду. Водночас із урахуванням пояснень позивача та наявних у справі доказів, судом не встановлено намірів ОСОБА_1 приховати таку угоду та відсутній очевидний зиск для позивача для такого приховування. 
Суд не вирішує питання спільної або особистої власності цієї квартири, оскільки це не є питанням та предметом справи та оцінює ці обставини лише крізь призму наявності у відповідача фактичних обставин для спростування свого власного попереднього висновку та висновку НАЗК. 
За такого правового регулювання та встановлених судом обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не встановлено фактичних даних, підтверджених належними та допустимими доказами, які спростовують попередні висновки Комісії щодо проходження позивачем спеціальної перевірки та його відповідності посаді, на яку претендує. 
З огляду на вказане, Суд вважає передчасним висновок Комісії про невідповідність ОСОБА_1 критерію недоброчесності.
Суд звертає увагу на те, що Комісії неодноразово надавалася можливість подати пояснення в частині спростування доводів позивача та зазначити, які саме встановлені нові факти вплинули на критерії доброчесності, визначені частиною дев`ятої статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», проте відповідач такою можливістю не скористався.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому за наведених підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на обґрунтованість і наявність підстав до задоволення позовних вимог, колегія суддів вбачає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Керуючись статтями 2, 22, 139, 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним рішення від 21 березня 2024 року № 372/дс-24 та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 березня 2024 року № 372/дс-24 про відмову в наданні рекомендації для призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області.
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно провести співбесіду з ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (03110, м. Київ, вулиця Генерала Шаповала, 9, код ЄДРПОУ 37316378) понесені ним витрати по сплаті судового збору на суму 1211(одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, цей строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя -доповідач                                                                      С.М. Чиркін
Судді                                                                                          А.А. Єзеров
                                                                                          В.М. Кравчук
                                                                                          Н.В. Коваленко
                                                                                          О.П. Стародуб