ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
12 серпня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/451/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання –  І.С. Мисько,
за участю представників сторін:
від позивача: А.О. Франкевич,
від відповідача: С.В. Чегодар,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Одеській області
на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 (суддя Н.Д. Петренко, м.Одеса, повне рішення складено 28.04.2025) 
у справі №916/451/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” 
до відповідача: Головного управління національної поліції в Одеській області 
про стягнення 770229,00 грн, 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог
У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” (надалі також – Товариство) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Головного управління національної поліції в Одеській області (надалі також – Головне управління) про стягнення з останнього заборгованості в розмірі 770229,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов договору №917 від 28.12.2023 на постачання електричної енергії споживачу в частині своєчасної та повної оплати за поставлену та спожиту електричну енергію.
Також Товариство просило стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 21000,00 грн. Вказана вимога мотивована обґрунтованістю та доведеністю понесення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді першої інстанції.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Головного управління національної поліції в Одеській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” заборгованість у розмірі 770229,00 грн, а також судовий збір в розмірі 9243,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21000,00 грн.
Ухвалюючи рішення по суті спору, місцевий господарський суд погодився з доводами позивача та зазначив, що споживання відповідачем електричної енергії понад договірну величину, узгоджену сторонами в договорі, укладеного на підставі, в т.ч. положень Закону України "Про публічні закупівлі", враховуючи передбачені загальні принципи зобов`язальних правовідносин, не звільняє відповідача, як споживача електричної енергії, від зобов`язання з оплати спожитого у спірному періоді обсягу такої електричної енергії. При цьому, суд вказав, що підписавши акт звірки взаємних розрахунків за договором №917 від 28.12.2023, відповідач підтвердив наявну у нього заборгованість.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції виснував про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Окремо Господарський суд Одеської області дійшов висновку про доведеність позивачем факту надання йому правничої допомоги адвокатом, а відтак, зважаючи на складність справи, надані послуги, принципи співмірності та розумності судових витрат, стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21000,00 грн, та відповідно відхилив доводи відповідача в частині можливості зменшення вказаної суми.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Головне управління національної поліції в Одеській області звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване судове рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права та на підставі неповного встановлення обставин, що мають значення для справи. 
Так, апелянт звертає увагу, що позивачем надано до суду акт приймання-передачі електричної енергії №УГТ00004170 від 31.12.2024. Між тим, даний документ не може бути прийнято судом до уваги, як належний доказ, оскільки згідно з умовами договору такий документ – акт приймання передачі, міг бути складений лише в період з 01.01.2025 по 05.01.2025, після чого він надсилається споживачу, який має оплатити його найпізніше до 20 числа, що йде за розрахунковим місяцем. На момент складання вказаного акту приймання-передачі відповідач ще міг використовувати обсяги спірної електричної енергії, а тому такий акт не може бути об`єктивним та служити доказом по даній справі. 
Скаржник зазначає, що виходячи з умов договору, оплата за спожиті обсяги спірної електричної енергії мала бути здійснена не пізніше ніж 20 січня 2025 року. Однак, не здійснення такої оплати в сумі 770229,00 грн відбулось через те, що спірний договір був виконаний в межах фінансування. Так, договір діяв до 31.12.2024, а в 2025 році не були затверджені кошти на сплату за вказаним договором в кошторисі відповідача, оскільки договір закінчив свою дію в попередньому бюджетному році, а відтак, підстав та можливостей для сплати спірних сум Головне управління не мало.
На переконання відповідача, місцевий господарський суд не врахував низку важливих обставин, які стосуються суті спору, зокрема, суд не дав оцінки бюджетному статусу Головного управління та обмеження фінансування. Так, Головне управління Національної поліції в Одеській області є лише розпорядником бюджетних коштів, фінансування якого здійснюється за рахунок державного бюджету в межах визначених асигнувань на відповідний рік. Несплата ж обсягів, спожитих понад ліміт та після спливу строку договору, була зумовлена винятково відсутністю фінансування на ці цілі. Суд першої інстанції проігнорував ці факти і не врахував їх при визначенні характеру порушення та ступеня вини відповідача та, як наслідок, неправомірно задовольнив позовні вимоги. 
Окремо апелянт зазначає, що суд першої інстанції, незважаючи на аргументоване клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та наявність об`єктивних підстав для зменшення розміру правничої допомоги, неправомірно стягнув з Головного управління витрати на правничу допомогу в повному обсязі, а саме в розмірі 21000,00 грн. 
За доводами скаржника у рішенні суду відсутній аналіз неспівмірності витрат, суд жодним чином не обґрунтував, чому заявлена сума вважається розумною і необхідною, не надав оцінки відсутності детального опису робіт адвоката. Окрім відсутності належного підтвердження заявленого розміру витрат, апелянт звертає увагу на невідповідність цієї суми реальній необхідності витрат часу та зусиль адвоката у даній справі. На думку відповідача, зазначена категорія спору є типовою та не може бути віднесена до справ підвищеної складності. Спір не містить унікальних чи прецедентних правових питань, а фактичні обставини не виходять за межі звичайної господарської практики. Відтак, сума у розмірі 21000,00 грн за правничу допомогу у даній справі є очевидно непропорційною обсягу робіт та значно перевищує розумні межі.
Позиція Товариства з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. 
Так, позивач не погоджується з доводами скаржника щодо оцінки акту приймання-передачі №УГТ00004170 від 31.12.2024, оскільки в матеріалах справи наявний підписаний з обох сторін акт звірки взаємних розрахунків, яким відповідач підтвердив наявну у нього заборгованість.
Також Товариство зазначає, що відсутність державного фінансування не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а відтак, доводи скаржника у цій частині є безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, а отже, не можуть братися судом до уваги при вирішення спору.
Щодо посилань скаржника на відсутність вини у невиконанні зобов`язання позивач вказує, що наявність вини розглядається лише в тому випадку, коли стягуються збитки. У даній справі розглядається саме невиконання господарського зобов`язання однією із сторін. Окрім цього, позивачем у даній справі не заявлено до стягнення збитки за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме - індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно, відсутність вини відповідача жодним чином не впливає на вирішення даного спору.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційна скарга зареєстрована судом 14.05.2025 за вх.№2030/25.
Одночасно із поданням апеляційної скарги апелянтом заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги (вх.№2034/25 від 14.05.2025).
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги та клопотання визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В.Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2025 та протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14.05.2025.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління національної поліції в Одеській області на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/451/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/451/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
22.05.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління національної поліції в Одеській області (вх.№2034/25 від 14.05.2025) про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/451/25. Апеляційну скаргу залишено без руху з метою надання скаржнику можливості усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: надати докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 13864,12 грн. Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
В межах встановленого ухвалою суду від 26.05.2025 строку від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№2030/25/Д1 від 30.05.2025).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління національної поліції в Одеській області на рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/451/25. Встановлено позивачу строк до 20.06.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 20.06.2025 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Призначено розгляд апеляційної скарги на 12.08.2025 о 10:30 год.
При визначені дати судового засідання колегією суддів у вказаній ухвалі враховувалось наступне.
Згідно з приписами статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду апеляційної скарги із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судова колегія постановила розглянути вказану апеляційну скаргу у розумний строк, поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України.
09.06.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 задоволено відповідну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У судовому засіданні 12.08.2025 представник відповідача надала усні пояснення, відповідно до яких підтримала доводи апеляційної скарги у повному обсязі. Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.
Фактичні обставини справи
28.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Укргазтрейдинг” (Постачальник) та Головним управлінням Національної поліції в Одеській області (Споживач) укладено договір №917 про постачання електричної енергії споживачу (надалі – Договір), який відповідно до п.1.1. є господарським договором, за яким передбачається постачання замовленого обсягу споживання електричної енергії Споживачу Постачальником за вільними цінами.
Пунктом 2.1. Договору визначено, що за цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії.
Згідно з п.п. 2.3., 2.4. Договору найменування товару: електрична енергія відповідно до коду ДК 021:2015 – 09310000-5 – Електрична енергія (Електрична енергія). Кількість товару: 5655995,45 кВт/год.
Пунктом 3.4. Договору визначено, що Постачальник зобов`язується поставити Споживачу електричну енергію в строк з 01.01.2024 року до 31.12.2024 року.
Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору (п. 5.1. Договору).
Згідно з пунктом 5.8. Договору оплата електричної енергії здійснюється Споживачем виключно в безготівковій формі. Розрахунок за фактично передану електричну енергію здійснюється до 20-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії, на підставі рахунків та актів приймання-передачі електричної енергії, отриманих від Постачальника.
У разі виникнення у Споживача заборгованості за електричну енергію за цим Договором Споживач повинен звернутися до Постачальника із заявою про складення графіка погашення заборгованості на строк не більше 12 місяців та за вимогою Постачальника подати довідки, що підтверджують неплатоспроможність (обмежену платоспроможність) Споживача. Графік погашення заборгованості оформляється додатком до цього договору або окремим договором про реструктуризацію заборгованості. Укладення Сторонами та дотримання Споживачем графіка погашення заборгованості не звільняє Споживача від здійснення поточних платежів за цим Договором. У разі недотримання графіка погашення заборгованості або прострочення оплати поточних платежів Постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання електричної енергії Споживачу у порядку, визначеному цим Договором (п. 5.12. Договору).
Пунктом 5.19. Договору визначено, що Постачальник до 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії складає акт приймання-передачі електричної енергії та рахунок на оплату, які направляє Споживачу для погодження та оплати. Оплата рахунку, акту приймання-передачі Постачальника за цим Договором має бути здійснена Споживачем у строк, визначений у рахунку, акту приймання-передачі, протягом 5 робочих днів з моменту отримання його Споживачем або протягом строку зазначеного у комерційній пропозиції. 
Згідно з пунктами 5.20. та 5.21. Споживач протягом п`яти днів з дати одержання акта приймання-передачі електроенергії зобов`язується повернути Постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі електроенергії, підписаний уповноваженим представником Споживача та скріплений печаткою Споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання-передачі електроенергії. У випадку не повернення Споживачем підписаного оригіналу акту приймання-передачі електроенергії, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним, такий акт вважається підписаним Споживачем, а обсяг спожитої електроенергії встановлюється відповідно до даних ОСР 
Додатком №1 до Договору є заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу.
Додатком №2 до Договору є комерційна пропозиція, в якій визначено, що очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2024 рік становить: загальний обсяг – 5655995,45 кВт/год, загальна вартість договору, в т.ч. ПДВ 20% - 30259575,66 грн.
Додатком №3 до Договору є перелік об`єктів Споживача, за якими здійснюється постачання електричної енергії.
В подальшому до Договору про постачання електричної енергії споживачу №917 від 28.12.2023 були укладені: Додаткова угода №1 від 17.01.2024, Додаткова угода №2 від 09.02.2024, Додаткова угода №3 від 05.03.2024, Додаткова угода №4 від 29.04.2024, Додаткова угода №5 від 29.05.2024, Додаткова угода №6 від 15.07.2024, Додаткова угода №7 від 23.07.2024, Додаткова угода №8 від 12.08.2024, Додаткова угода №9 від 22.11.2024.
Відповідно до останньої редакції п.5.2. Договору загальна вартість всього обсягу поставки електричної енергії без ПДВ складає: 25216313,05 грн, крім того, ПДВ у розмірі 5043262,61 грн, разом з ПДВ: 30259575,66 грн.
Платіжною інструкцією №58788 від 14.12.2024 відповідачем перераховано на рахунок позивача 2483387,52 грн, з яких 1910368,43 грн зараховано в рахунок погашення заборгованості за грудень 2024 року, а інші 573019,09 грн зараховано в рахунок погашення боргу по інших періодах.
Також, платіжними дорученнями №59070 від 19.12.2024, №59041 від 19.12.2024, №59042 від 19.12.2024, №58989 від 19.12.2024, №59326 від 19.12.2024, №59438 від 20.12.2024 відповідачем перераховано на рахунок позивача ще 683296,89 грн. 
31.12.2024 позивачем складено акт№ УГТ00004170 приймання-передачі електричної енергії, згідно з яким на підставі Договору №917 від 28.12 2023, позивач передав, а відповідач на підставі приладів обліку за грудень 2024 використав 460,303 МВт/год електроенергії по ціні 3363894,32 грн з ПДВ.
Матеріали справи містять акт звірки взаємних розрахунків за період 2024 року між Товариством і Головним управлінням за договором №917 від 28.12.2023, що підписаний обома сторонами, відповідно до якого сума заборгованості у розмірі 770229,00 грн залишились непогашеною. 
Посилаючись на несплату вказаної заборгованості, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.
Позиція суду апеляційної інстанції
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості в розмірі 770229,00 грн за договором №917 від 28.12.2023 на постачання електричної енергії споживачу.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд встановив факт споживання відповідачем електричної енергії понад договірну величину, а відтак виснував про обов`язок відповідача оплатити вказані обсяги електричної енергії. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 ЦК України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до положень статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами першою та другою статті 714 ЦК України встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом та не заперечується сторонами між Товариством та Головним управлінням виникли господарські зобов`язання, підставою яких є договір №917 від 28.12.2023 на постачання електричної енергії споживачу.
Так, зокрема, за грудень 2024 року позивачем поставлено відповідачу 460,303 МВт/год електроенергії на загальну суму 3363894,32 грн з ПДВ, що не заперечується відповідачем та вбачається із акту №УГТ00004170 приймання-передачі електричної енергії від 31.12.2024.
При цьому, частина заборгованості у розмірі 770229,00 грн залишалась непогашеною, що вбачається із акту звірки взаємних розрахунків за період 2024 року між Товариством і Головним управлінням за договором №917 від 28.12.2023, який підписаний обома сторонами.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та виснує про наявність у відповідача заборгованості у розмірі 770229,00 грн за спожиту електричну енергію.
Доводи скаржника, що акт приймання-передачі електричної енергії №УГТ00004170 від 31.12.2024 не може бути прийнято судом до уваги, як належний доказ, оскільки згідно з умовами договору він міг бути складений лише в період з 01.01.2025 по 05.01.2025, колегією суддів оцінюються критично, оскільки, по-перше, пункт 5.19. Договору, на який посилається скаржник, передбачає обов`язок постачальника до 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки електричної енергії скласти акт приймання-передачі електричної енергії, тобто, встановлює кінцевий термін складання такого акту, а не часовий проміжок його складання, по-друге, зазначаючи про неналежність вказаного доказу, скаржник не заперечує факту поставки, обсягів та ціни, які зазначені у вказаному акті, а відтак підтверджує наявну заборгованість. Більше того, як вже зазначалось, заборгованість у розмірі 770229,00 грн підтверджена актом звірки взаємних розрахунків, який підписаний відповідачем, та з приводу якого відповідачем не надано жодних заперечень ні у відзиві на позовну заяву, ні в апеляційній скарзі. Відтак, підписавши вказаний акт звірки, відповідач підтвердив наявну у ньому заборгованість у розмірі 770229,00 грн.
Також скаржник зазначає, що спірний договір був виконаний в межах фінансування, а оплата за спожиті обсяги спірної електричної енергії мала бути здійснена не пізніше ніж 20 січня 2025 року, однак не здійснення такої оплати відбулось через те, що в 2025 році не були затверджені кошти на сплату за вказаним договором, оскільки договір закінчив свою дію в попередньому бюджетному році. До того ж, Головне управління Національної поліції в Одеській області є лише розпорядником бюджетних коштів, фінансування якого здійснюється за рахунок державного бюджету в межах визначених асигнувань на відповідний рік.
Вказані доводи скаржника, на думку колегії апеляційного господарського суду, не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, твердження того, що спірний договір виконаний спростовується наведеним вище, зокрема, підписанням відповідачем акту звірки взаєморозрахунків, по-друге, обов`язок здійснення відповідачем оплати не пізніше ніж 20 січня 2025 року, який передбачений договором, не спростовує факту того, що спірні обсяги електричної енергії були поставлені та спожиті відповідачем у грудні 2024 року в межах договору №917 від 28.12.2023, а відтак, заборгованість у розмірі 770229,00 грн є заборгованістю за грудень 2024 року, а не за 2025 рік, по-третє, відсутність державного фінансування та статус бюджетної установи не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Щодо посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції ступеня вини відповідача, колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є стягнення заборгованості за договором №917 від 28.12.2023 на постачання електричної енергії споживачу, тобто, за невиконання господарського зобов`язання. Жодних позовних вимог щодо стягнення збитків та/або штрафних санкцій позивачем не заявлено, а відтак, наявність/відсутність вини відповідача жодним чином не впливає на вирішення даного спору.
З приводу доводів скаржника в частині стягнення витрат на професійну правничу колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, між ТОВ “Укргазтрейдинг” та адвокатом Невструєвим Л.Б. укладено Договір №2/24 від 17.02.2024 про надання правничої допомоги; та Додаткову угоду №6/25 від 31.01.2025 до Договору №2/24 від 17.02.2024. 
Умовами Договору зокрема визначено, що Сторони погоджують розмір погодинної ставки Адвоката за надання будь-яких видів професійної допомоги на рівні 3000,00 грн за 1 годину.
Відповідно до вказаного Договору та Додаткової угоди Адвокатом Невструєвим Л.Б. надана правова допомога ТОВ “Укргазтрейдинг”, в тому числі у вигляді надання Клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових процесуальних та інших документів правового характеру. Представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення судочинства, а також в інших державних органах, установах, перед фізичними та юридичними особами. 
07.02.2025 року позивачем та адвокатом Невструєвим Л.Б. складено та підписано Акт про прийняття-передачі наданих послуг №1/06/25 та Детальний опис наданої професійної правничої допомоги. 
Відповідно до вказаного акту адвокатом надано клієнту наступні послуги: ознайомлення із документами щодо несплати відповідачем заборгованості за поставлену електричну енергію (витрачено часу – 3 години, загальна вартість робіт – 9000,00 грн), підготовка та подання позовної заяви (витрачено часу – 4 години, загальна вартість робіт – 12000,00 грн).
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За умовами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
В силу статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В силу приписів частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справах "East/West Alliance Limited" проти України" та "Ботацці проти Італії").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, враховуючи частини п`яту-сьому, дев`яту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.
Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, акцентує увагу на необхідності дослідження документів на підтвердження обсягу витрат на правову допомогу, у тому числі щодо необхідності наявності розрахунку відповідних витрат, а також оцінки можливого фактичного їх понесення, оскільки у зазначеному випадку встановлення факту понесення витрат залежить від доведення факту надання правової допомоги у відповідних обсягах.
Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а тому відповідно до вимог чинного процесуального закону цілком достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.06.2021 у справі №922/2987/20, від 18.05.2021 у справі №923/121/20, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі №923/726/18 та від 26.02.2020 у справі №910/14371/18.
Крім того, частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Відтак, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. 
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Даний правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 28.11.2019 у справі №914/1605/18.
При цьому чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.06.2021 у справі №906/698/20.
Колегія суддів вбачає, що на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у даній справі позивачем було надано: Договір №2/24 від 17.02.2024р. про надання правничої допомоги; Додаткову угоду №6/25 від 31.01.2025р. до Договору №2/24 від 17.02.2024р.; Детальний опис наданої професійної правничої допомоги; Акт про прийняття-передачі наданих послуг №1/06/25 від 07.02.2025р. 
Відтак, апеляційна колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір витрат позивача на отримання професійної правничої допомоги в рамках даної справи є документально підтвердженим та становить 21000,00 гривень.
Частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.09.2020 у справі №922/3724/19.
У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №923/1121/17 також вказано, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Колегія суддів наголошує на тому, що від відповідача в суді першої інстанції надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, між тим, жодних доказів неспівмірності таких витрат відповідачем надано не було.
Натомість, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши опис послуг, які наведені в акті прийняття-передачі наданих послуг від 07.02.2025, зауважує на тому, що відображена в ньому інформація про характер наданих послуг відповідає матеріалам справи.
Враховуючи вищевикладене, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 126 та частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на обсяг виконаних робіт та доказів понесення таких витрат, Південно-західний апеляційний господарський суд, погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21000,00 грн, виходячи з конкретних обставин справи, та того, що зазначена сума є справедливою, розумною та не має надмірний характер.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки суду апеляційної інстанції
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду, а відтак, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 – 284 ГПК України,
апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 у справі №916/451/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повну постанову складено 13.08.2025.

Головуючий суддя                                                             Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                К.В. Богатир

                    Суддя                                                                                С.В. Таран