ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4419/25 Справа № 214/8809/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року                                                        м. Кривий Ріг        
справа № 214/8809/23
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Ковтун Н. Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 січня 2025 року, 

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позовна заява мотивована тим, що 07 квітня 2022 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 в борг готівкою 10 000 доларів США. Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується борговою розпискою від 07 квітня 2022 року. Відповідно до боргової розписки від 07 квітня 2022 року відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у повному обсязі до 07 жовтня 2022 року, однак у визначений борговою розпискою строк позичальник кошти не повернув. 
Оскільки вказані грошові кошти повернуто не було, позивачем було направлено відповідачу досудову вимогу, в якій ним вимагалось від ОСОБА_2 повернути 10 000 доларів США та 3% щомісячно за несплату (розмір відсотків 5700 доларів США), проте жодних дій від відповідача щодо повернення вищевказаних грошових коштів повернуто не було.
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача основну суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 07 квітня 2022 року в розмірі 374 500 грн, три відсотки (щомісячно) за користування чужими грошовими коштами за період з 07 квітня 2022 року по 08 листопада 2023 року в розмірі 213 465 грн (при розрахунку розміру боргу та відсоків бралась величина курсу долара США до гривні на час зміни позовних вимог в листопаді 2023 року - 37,45 грн до 1 дол США), витрати на правову допомогу, що складають 20 000 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі в розмірі 5 879,65 грн. 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики відповідно до боргової розписки від 07 квітня 2022 року, в розмірі 374 500 грн, три відсотки (щомісячно) за користування чужими грошовими коштами за період з 07 квітня 2022 року по 08 листопада 2023 року в розмірі 213 465 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та судовий збір у розмірі 5 879 грн 65 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не міг написати таку розписку у зв`язку з тим, що отримав паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм НОМЕР_1 , орган видачі 1229 дата оформлення 23 жовтня 2019 року. Боргова розписка, яка підписана 07 квітня 2022 року, містить інформацію про наявність у підписанта паспорту НОМЕР_2 виданого Саксаганським РВ 20 лютого 1992 року, що не відповідає дійсності, бо цей документ було викрадено в 2019 році. Додана до справи боргова розписка не могла бути написана 07 квітня 2022 року.
Також апелянтом зазначено, що після ознайомлення з матеріалами справи відповідачу стало відомо, що додана позивачем до справи боргова розписка має ознаки підроблення. Аркуш справи формату А-4, на якому написана боргова розписка, пошкоджений. Відірвана верхня частина боргової розписки з текстом чим спотворено її зміст. У зв`язку з тим, що в діях позивача наявні ознаки правопорушення передбаченого ст. ст. 358 КК України, до відділення поліції № 2 (Металургійний район) Криворізького районного управління поліції було подано заяву про злочин. Вважає, що оскільки наданий суду письмовий доказ – боргова розписка пошкоджена позивачем вона не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 74, 76-79 ГПК України, укладення між сторонами договору позики. 
Крім того вказує, що додана до справи боргова розписка написана на російській мові із застосуванням слова: мовою оригіналу - «одолжил», про що судом першої інстанції зроблено висновок про отримання відповідачем грошових коштів. Але слова: мовою оригіналу - «одолжил» на російській мові означає: мовою оригіналу «дать в долг» перекладається на українську мову «позичив» що на українській мові означає «дав в борг». Тобто за змістом боргової розписки відповіда надав в борг позивачу ОСОБА_1 грошові кошти і стягнення на користь ОСОБА_1 є повним абсурдом.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Луценка С.А., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Морозова В.Ю., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 надав у борг грошові кошти відповідачу ОСОБА_2 у сумі 10 000 доларів США. 
Факт отримання коштів підтверджено розпискою, згідно якої ОСОБА_2 07 квітня 2022 року одержав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3% на місяць. Гроші зобов`язувався повернути їх до 07 жовтня 2022 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою (а.с.67).
Розписка складена 07 квітня 2022 року та підписана відповідачем. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання суду не надано, борг позивачу не повернуто, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, з урахуванням штрафних санкцій у вигляді відсотків за користування коштами, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.
Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 надав у борг грошові кошти відповідачу ОСОБА_2 у сумі 10 000 доларів США. Відповідно до тексту розписки від 07 квітня 2022 року, в ній зазначено, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв в борг кошти в сумі десять тисяч доларів США під щомісячні відсотки 3% користування коштами та зобов`язувався повернути їх до 07 жовтня 2022 року. 
Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання матеріали справи не містять, борг позивачу не повернуто, тому суд першої інстанції, виходячи зі змісту розписки та договору позики, вірно зазначив, що оскільки позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 10 000 доларів США, та останній зобов`язався її повернути у строк до 07 жовтня 2022 року, але не виконав свій обов`язок, то позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.
Доводи відповідача про те, що ніяких грошових зобов`язань у відповідача перед позивачем немає, грошей в сумі 10 000 доларів США від позивача він не отримував колією суддів не приймаються до уваги, з огляду на наступне. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Для визнання правочину недійсним сторона, яка заявляє відповідну вимогу, має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року в справі № 556/2085/19 (провадження № 61-7687св21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».
Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.
Ураховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо. 
Однак відповідач ОСОБА_2 в судовому порядку із вимогами про визнання договору позики недійсним не звертався, судове рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.
При цьому, саме по собі невірне зазначення відповідачем в розписці паспортних даних не спростовують факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07 квітня 2022 року договору позики і наявність у ОСОБА_2 обов`язку   повернути кошти ОСОБА_1 . Крім того, зазначена інформація, а саме наявність паспортних даних,  не є істотною умовою договору позики, відповідно відсутні підстави вважати договір позики не укладеним.
Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що боргова розписка має ознаки підроблення, оскільки аркуш справи формату А-4, на якому написана боргова розписка, пошкоджений, відірвана верхня частина боргової розписки з текстом чим спотворено її зміст, відповідач з відповідним клопотанням про призначення відповідних експертиз для встановлення справжності написання розписки ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції не звертався. Факт подання до відділення поліції № 2 (Металургійний район) Криворізького районного управління поліції було подано заяви про злочин не підтверджує підроблення позивачем боргової розписки та не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на невірне тлумачення судом першої інстанції тексту розписки у зв`язку з її складенням російською мовою колегія суддів вважає безпідставними, оскільки текст розписки свідчить про отримання саме відповідачем від позивача грошових коштів у позику. 
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 587 965 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Луценко С.А., про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги задоволено та відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року до ухвалення судового рішення по справі, колегія суддів, з урахуванням положень ст 141 ЦПК України, у зв`язку з залишенням без задоволення апеляційної скарги та залишенням без змін оскаржуваного рішення, стягує з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 7 055,60 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7 055 (сім тисяч п`ятдесят п`ять) грн 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 05 серпня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: