Номер провадження: 22-ц/813/2324/25 
Справа № 756/10109/21
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Узун Н.Д., 
за участю: представника позивача – адвоката Єресько Є.С., представника відповідача – Промах А.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єресько Олена Сергіївна, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» (далі – ПрАТ «УДП»), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, у якому просив суд:
визнати незаконним та скасувати наказ №18л від 19 травня 2021 року;
поновити ОСОБА_1 на посаді виконувача обов`язків заступника голови правління ПрАТ «УДП»;
стягнути з ПрАТ «УДП» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 52 722, 00 грн;
стягнути з ПрАТ «УДП» заробітну плату за період з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року в розмірі 18 180,00 грн та судовий збір 1 816,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що наказом ПрАТ «УДП» від 01.09.2020 за №137 його було прийнято на роботу та призначено виконувачем обов`язків заступника голови Правління ПрАТ «УДП» з 02 вересня 2020 року тимчасово, погодження у встановленому порядку організаційної структури та структури керівництва ПрАТ «УДП» з посадовим окладом згідно штатного розпису.
Наказом ПрАТ «УДП» від 19.05.2021 за №18л «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності виконувача обов`язків заступника голови Правління ОСОБА_1 прийнятого тимчасово», його було звільнено з ПрАТ «УДП» з посади виконуючого обов`язків заступника голови Правління з 19 травня 2021 року за прогули без поважних причин з 05 травня 2021 року до 19 травня 2021 року. 
Позивач вважав вказаний наказ незаконним та таким, що виданий з порушенням вимог трудового законодавства, мотивуючи тим, що підставою для звільнення зазначено те, що підтверджуючих документів про поважність причин відсутності його на робочому місці з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року немає. Разом з тим, наказом ПрАТ «УДП» від 28.04.2021 за №68 «Щодо особового складу» було припинено його повноваження на посаді виконувача обов`язків заступника голови Правління ПрАТ «УДП», звільнивши його з роботи 30 квітня 2021 року відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України. Таким чином, його було звільнено 30 квітня 2021 року. Отже, з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року він не міг перебувати на робочому місці, оскільки вважав, що не перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «УДП». При цьому, його не було повідомлено про подальше скасування вищевказаного наказу ПрАТ «УДП» від 28.04.2021 за №68 «Щодо особового складу», яким його було звільнено 30 квітня 2021 року. Тому його вини у відсутності на робочому місці з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року немає. Крім того, він є членом професійної спілки працівників ПрАТ «УДП», з якою його звільнення не було погоджено.
За таких обставин, позивач просив суд позов задовольнити.
26 листопада 2021 року представник відповідача, ПрАТ «УДП», Іскров Костянтин Михайлович, надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивача було звільнено наказом від 19 травня 2021 року №18л з посади виконувача обов`язків заступника голови Правління за прогули з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року на законних підставах та у встановленому законом порядку. 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, знаходиться за межами України, в минулих судових засідання приймав участь в режимі відеоконференції з власних технічних засобів. 
Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Єресько Олена Сергіївна, пояснила, що наказом №18л від 19.05.2021 позивача було звільнено з посади виконувача обов`язків заступника голови правління ПрАТ «УДП» за прогули через відсутність на робочому місці з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року. Пояснила, що позивач працював в дистанційному режимі за наказом голови правління ПрАТ «УДП» через ситуацію із поширенням коронавірусу. Окрім того, відповідач не виконав вимог ст. 149 КЗпП України щодо отримання пояснень та відповідач не надав докази, на підставі чого було проведено його звільнення за прогули. З урахуванням вказаного просила суд позов задовольнити:
Представник відповідача, ПрАТ «УДП», Станкова Анастасія Володимирівна, проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснила, що позивачеві не був встановлений дистанційний режим роботи. За матеріалами особової справи позивач вважав себе звільненим у період з 30 квітня 2021 року по 11 травня 2021 року з посиланням на заяву від 31.05.2024 про повний розрахунок. Також пояснила, що звільнення за наказом №18л від 19.05.2021 відбулось через відсутність позивача на роботі з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року, а відсутність пояснень пов`язана із знаходженням позивача за межами України.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явились, повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про причину неявки не повідомили.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 08 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єресько Олена Сергіївна, просив рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В судове засідання, призначене на 10 липня 2025 року об 15 год 30 хв з`явились представник позивача – Єресько О.С., представник відповідача – ОСОБА_4 , інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 2, а.с. 140-142).
Треті особі ОСОБА_3 судова повістка направлялась на відому суду адресу його проживання, проте рекомендоване повідомлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( стаття 4 КЗпП України).
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), або на вимогу профспілкового, чи іншого органу, уповноваженого на представництво трудовим колективом (стаття 45).
Згідно пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (пункт 24 Постанови від 06 листопада 1992 року №9).
Відповідно до статті 43-1 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача), розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення заступників керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).
Судом першої інстанції встановлено, що за наказом №137 від 01.09.2020 позивача було призначено на посаду тимчасово виконувача обов`язків заступника голови правління ПрАТ «УДП» тимчасово до погодження в установленому порядку організаційної структури та структури керівництва ПрАТ «УДП» з посадовим окладом згідно штатного розпису.
Суд також звертає увагу на те, що будь-яке судове рішення повинно бути направлене на настання відповідних юридичних наслідків, а судовий розгляд повинен мати ознаки ефективності. За наявними доказами суд повинен задовольнити вимоги або ж відмовити в їх задоволенні, належним чином вмотивувавши таке рішення. При цьому, суд у процесі розгляду справи повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами ухвалюючи відповідне рішення, унеможливлюючи зловживання сторонами своїх прав, спрямоване на затягування процесу.
За наказом №69 від 28.04.2021 нібито припинені повноваження позивача на посаді тимчасово виконувача обов`язків заступника голови правління ПрАТ «УДП» зі звільненням його з роботи 30 квітня 2021 року за ст. 41 ч. 1 п. 5 Кодексу законів про працю України, що передбачає припинення повноважень посадової особи, з виплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 02 вересня 2020 року по 30 квітня 2021 року.
Заявою від 30.04.2021 позивач визнав обґрунтованим припинення повноважень з подальшим нарахуванням коштів.
Разом із тим, наказом №18л від 19.05.2021 позивача у формі притягнення до дисциплінарної відповідальності на підставі ст. 40 ч. 1 п. 4, 147 ч. 1  п. 2 КЗпП України було звільнено з посади виконувача обов`язків заступника голови ПрАТ «УДП» за прогули без поважної причини з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року. Вказаний період вважати прогулами та не нараховувати заробітну плату за цей період.
Підставою для ухвалення вказаного наказу визначено те, що виконувач обов`язків заступника голови правління ОСОБА_1 , який був прийнятий в ПрАТ «УДП»  тимчасово до погодження в встановленому порядку організаційної структури та структури керівництва ПрАТ «УДП», відсутній на робочому місці з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року. 
Наказом по ПрАТ «УДП» від 30.04.2021 за №67 «Про встановлення режиму роботи ПрАТ «УДП»» був скасований наказ по ПрАТ «УДП» від 23.03.2021 за №47 «Про заходи запобігання занесенню та поширенню коронавірусу» та встановлений повний робочий день з 05 травня 2021 року. 
Цей наказ був наданий ОСОБА_1 для ознайомлення 30 квітня 2021 року о 14 годині 04 хвилини у електронному документообігу, однак до роботи в адмінбудинку №1 ПрАТ «УДП»  ОСОБА_1 не приступив. Підтверджувальні документи про поважну причину відсутності ОСОБА_1 на робочому місці не надано.
Довідкою за №ЦБ-733 від 25.11.2021 головного бухгалтера ПрАТ «УДП» визначено, що нарахування та виплати гідно наказу №69 від 28.04.2021 щодо ОСОБА_1 не проводились у зв`язку із відсутністю такого наказу в бухгалтерії ПрАТ «УДП» та будь-яких розпоряджень щодо остаточного розрахунку ОСОБА_1 , а за долученим табелем обліку використання робочого часу позивач не працював після 30 квітня 2021 року по 19 травня 2021 року.
Долученою до матеріалів інформацією визначено про відсутність ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в адмінібудівлі №1 за місцем роботи з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що їй та позивачеві був встановлений дистанційний порядок роботи, а вона була підпорядкована позивачеві.
Разом із тим, за наказом №77 від 17.05.2021 ОСОБА_5 була звільнена з посади прес-секретаря (керівника) групи роботи з громадськістю та засобами масової інформації служби інформаційно-аналітичного забезпечення за угодою сторін за ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України. Вказаним наказом, а також іншою документацією не підтверджене підпорядкування свідка у своїй роботі позивачеві, з урахуванням чого суд не визнає вказані пояснення доказом встановлення позивачеві дистанційного порядку роботи на час, який визначений предметом спору.
Між тим, до матеріалів справи недолучені накази, за якими позивачеві надано право дистанційної роботи на посаді виконувача обов`язків заступника голови правління ПрАТ «УДП».
Підприємство відповідача діє на підставі Статуту, затвердженого за наказом Міністерства інфраструктури України №491 від 24.10.2018, є юридичною особою приватного права, засновником є держава в особі Міністерства інфраструктури України, що передбачає виконання реєстрації трудових правовідносин в порядку, визначеному колективним договором, який у п. 2.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку передбачає прийом та звільнення робітників у відповідності до діючого трудового законодавства України.
Позивач стверджував, що після припинення повноважень за наказом №69 від 28.04.202 працевлаштування позивача на ту ж саму посаду не підтверджено наказом, з урахуванням чого звільнення з посади виконувача обов`язків заступника голови правління ПрАТ «УДП» за прогули без поважної причини з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року визначено фактично за період, коли позивач не мав повноважень на виконання роботи за вказаною посадою.
Пояснення представника відповідача у відзиві про те, що вказаний наказ відсутній в ПрАТ «УДП», виданий не уповноваженою особою та в порушення визначеного в юридичній особі порядку і способу, зокрема Інструкції з діловодства №Б/К-3-03-СТП-035 суд визначає з позиції, за якою вказаний наказ не було належним чином скасовано та інформацію про його скасування не доведено належним чином.
Наявність в матеріалах справи заяви представника відповідача про зупинення провадження у даній справі за наявності кримінальної справи, за якою відкрите кримінальне провадження №12021162150000480 за ознаками ст. 366 ч. 1 КК України (службове підроблення), які пов`язані з підробленням наказів, серед який за №69 від 28.04.2021, а також саме кримінальне провадження не надають підстав для автоматичного визнання незаконним наказу №69 від 28.04.2021.
Довідкою за №ЦБ-733 від 25.11.2021 головного бухгалтера ПрАТ «УДП» визначено, що нарахування та виплати згідно наказу №69 від 28.04.2021 щодо ОСОБА_1 не проводились у зв`язку із відсутністю такого наказу в бухгалтерії ПрАТ «УДП» та будь-яких розпоряджень щодо остаточного розрахунку ОСОБА_1 , а за долученим табелем обліку використання робочого часу позивач не працював після 30 квітня 2021 року по 19 травня 2021 року.
За наказом №67 від 30.04.2021 через скасування дистанційного режиму роботи та встановлення повного робочого дня з 05 травня 2021 року заступникам голови правління визначено обов`язок постійного візуального моніторингу стану здоров`я підлеглих працівників, що у свою чергу передбачає виконання роботи на встановлених штатних робочих місцях.
Долученою до матеріалів інформацією визначено про визначення штатного місця роботи позивача ОСОБА_1 в адмінбудівлі №1.
Разом із тим, долученою до матеріалів інформацією визначено про відсутність ОСОБА_1 в адмінбудівлі №1 за місцем роботи з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року.
На час виникнення спірних правовідносин та в наступний час позивач, за його поясненнями, знаходиться в м. Лондон Великобританія, займає посаду директора компанії та не повернувся в Україну, що у свою чергу унеможливлює виконання вимог ст. 149 КЗпП України щодо отримання належних пояснень про причину відсутності на роботі, яка у свою чергу визначена прогулом.
Сукупність вказаних доказів суд визнає за підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу №18л від 19.05.2021 та поновлення на роботі, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати.
Посилання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єресько Олена Сергіївна, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом помилково не враховано, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади виконуючого обов`язки заступника голови Правління без законних підстав та підлягає поновленню на роботі, не приймаються до уваги.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові, але не в повному обсязі згодна із мотивами відмови у позовних вимогах, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що він був звільнений з роботи із порушенням вимог п. 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом та підлягає поновленню на роботі та стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Й навпаки, відповідачем повністю спростовані підстави позову та доведено належним чином, що позивача було звільнено з посади виконуючого обов`язки заступника голови Правління з 19 травня 2021 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року на законній підставі, тому підстав для поновлення позивача на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.
Так, відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 18.03.2024 у справі №757/37016/21 (провадження №61-18671св23) зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.
До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (частини 1-2 статті 149 КЗпП України).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини 1 статті 40 КЗпП України).
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №235/2284/17 (провадження №61-72св17) вказано, що «прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №761/30967/15-ц)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 в справі №572/2944/16-ц (провадження №61-20505св18) зазначено, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Звільнення на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини 1 статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.
Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 у справі №459/2618/17 (провадження №61-47902св18) вказано, що: «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2021 у справі №235/5659/20 (провадження №61-10432св21) зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.07.2021 у справі №643/10816/17 (провадження №61-188св21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2022 у справі №536/1755/20 (провадження №61-21194св21) вказано, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».
У справі, яка Верховним Судом переглядається, встановивши, що наявними в матеріалах справи доказами, які судами належним чином оцінено, підтверджується факт відсутності позивача на роботі з 01 червня 2021 року по 14 червня 2021 року включно, а поважність причин відсутності на робочому місці позивач не довів, тобто, здійснив прогули в розумінні пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про поновлення його на роботі зі стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
При цьому позивач не заперечував своєї відсутності на роботі у період з 01 червня 2021 року по 14 червня 2021 року посилаючись на те, що його було звільнено наказом ПрАТ «УДП» від 28 квітня 2021 року №68 «Щодо особового складу» відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України з 30 квітня 2021 року, а тому у червні 2021 року він не міг бути присутнім на роботі.
Разом з тим, на спростування вищевказаних доводів позивача відповідачем до суду надано копію наказу Міністерства інфраструктури України від 29.04.2021 за №14-ОС про відсторонення від роботи виконувача обов`язків голови Правління ПрАТ «УДП» ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 107). Відповідач посилався на те, що за фактом підроблення офіційних документів колишнього виконувача обов`язків голови Правління ПрАТ «УДП» ОСОБА_2 та його заступником ОСОБА_3 , зокрема, наказу про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, відкрито кримінальне провадження (т. 1, а.с. 109-111).
Крім того, позивач посилався на те, що він був членом професійної спілки працівників ПрАТ «УДП», однак його звільнення з профспілкою погоджено не було. Проте згідно статті 43-1 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення заступників керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу)».
Суд першої інстанції правильно виходив, що посилання позивача на Наказ Міністерства інфраструктури України від 30.04.2021 за №69 про припинення повноважень ОСОБА_1 відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 України як на поважну причину відсутності на роботі з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року є необґрунтованими, за таких підстав.
Наказом Міністерства інфраструктури України від 29.04.2021 за №14Ос відсторонено виконуючого обов`язки голови Правління ПрАТ «УДП» Хомякова Олексія Валерійовича від виконання повноважень з 29 квітня 2021 року та покладено тимчасово здійснення повноважень голови Правління на виконуючого обов`язки заступника Правління ОСОБА_2 з 30 квітня 2021 року.
Таким чином, 30 квітня 2021 року колишнім в.о. Правління Хомяковим О.В. було незаконно після складення повноважень видано Наказ №69 про припинення повноважень позивача ОСОБА_1 .. Цього Наказу №69 немає в наявності в ПрАТ «УДП».
При цьому позивач не заперечував своєї відсутності на роботі у період з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив, що, оскільки позивач ОСОБА_1 вчинив прогул без поважних причин з 05 травня 2021 року по 19 травня 2021 року, то є законні підстави для звільнення його з роботи за п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин, з 19 травня 2021 року. 
Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що він був членом професійної спілки працівників ПрАТ «УДП», однак його звільнення з профспілкою погоджено не було також є помилковими за таких підстав. 
Згідно статті 43-1 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення заступників керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).
Отже, роботодавець мав право звільнити виконуючого обов`язки заступника голови Правління Курінька Р.М. без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади на законній підставі та у відповідності із встановленим законом порядком звільнення, що є підставою для відмови у поновленні позивача на попередній посаді.
Позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив його трудові права. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його права не підлягають судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, (остаточне 28 січня 2011 року), Європейський суд з прав людини зазначив Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Проте, колегія суддів вважає, що за наведених обставин, є підстави для зміни рішення суду першої інстанції й прийняття постанови, якою мотивувальну частину рішення слід викласти в редакції цієї постанови. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ч. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 серпня 2024 року змінити виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 18 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда