ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 липня 2025 року           справа №200/5213/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Сіваченка І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024  року (головуючий суддя І інстанції Зеленов А.С.), складеного в повному обсязі 21 жовтня 2024  року у справі № 200/5213/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - 

                                                      ВСТАНОВИВ:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просила суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 10.07.2024 №057250005226 про відмову у призначенні пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву від 02.07.2024 із зарахуванням до стажу періодів роботи: з 01.01.1992 по 29.12.1992, з 01.03.1992 по 04.06.1995.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024  року позовні вимоги задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 10.07.2024 №057250005226 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.07.2024 із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи: з 01.01.1992 по 29.12.1992, з 01.03.1992 по 04.06.1995.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Пенсії громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом України від 09.07.2003 №1058. При цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території російської федерації по 31.12.1991.
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги,   еревірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
02.07.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до територіальних органів ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV.
Рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 10.07.2024 № 057250005226 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи.
Вказано, що страховий стаж особи складає 29 років 05 місяців 06 днів.
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 21.05.1983: з 01.01.1992 по 29.12.1992, з 01.03.1992 по 04.06.1995 періоди роботи в російській федерації, оскільки це не передбачено чинним законодавством, так як з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 № 1058-ІV, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу — 31 рік.
Не погодившись із рішенням пенсійного фонду, позивач звернулась до суду із даним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що періоди роботи  з 01.01.1992 по 29.12.1992, з 01.03.1992 по 04.06.1995 мають бути зараховані до страхового стажу позивача із зобов`язанням управління повторно розглянути заяву про призначення пенсії.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд погоджує висновки суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 (далі – Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.
Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (абзац перший частини другої статті 24 Закону №1058-ІV).
Абзацом другим частини четвертої статті 26 Закону №1058-ІV передбачено, що наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
Згідно із статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно записів трудовій книжці серії НОМЕР_1 у спірні періоди ОСОБА_1 :
-02.04.1990 прийнята вихователем дитячого садка;
-11.04.1990 переведена помічником вихователя;
-11.03.1991 переведена вихователем;
-29.02.1992 звільнена у зв`язку з переведенням;
-01.03.1992 прийнята помічником вихователя до ясла-садку;
-02.09.1992 переведена вихователем до ясла-садку;
-01.10.1993 переведена помічником вихователя;
-04.06.1995 звільнена у зв`язку зі зміною місця проживання.
Згідно архівної довідки від 02.10.2020 №О-15/4, виданої Архівним відділом адміністрації Суманського міського округу, ОСОБА_1 дійсно працювала в Сусуманському районі, Магаданської області (район Крайньої Півночі).
Аркагалінська автобаза Берелехського автокомбінату УАТ об`єднання «Північно-Східне золото» (дитячий садок): 
Прийнята на роботу з 17 травня 1983 року, наказ № 379/а від 16.05.1983. Звільнена з 03 вересня 1989 року, наказ № 926/а від 06.09.1989. Обіймала посади: прибиральниця, денна чергова-прибиральниця.
З 17.02.1984 – частково оплачувана відпустка для догляду за дитиною до 1 року, наказ № 315/а від 17.02.1984.
З 24.12.1984 – відпустка для догляду за дитиною до 1,5 року, наказ № 1296/а від 24.12.1984 (дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
З 28.09.1985 – частково оплачувана відпустка для догляду за дітьми до 1 року, наказ № 789/а від 24.09.1985.
З 20.07.1986 по 19.01.1987 – відпустка без збереження зарплати для догляду за близнюками до 1,5 року, наказ № 1060/а від 20.07.1986.
З 04.01.1987 – приступила до роботи, наказ № 3/а від 04.01.1987.
З 04.04.1988 по 17.04.1988 – відпустка без збереження зарплати для догляду за дітьми до 12 років, наказ № 400/а від 31.03.1988.
З 21.08.1989 по 03.09.1989 – відпустка без збереження зарплати для догляду за дітьми до 12 років, наказ № 875/а від 24.08.1989.
Прийнята повторно з 02 квітня 1990 року, наказ № 244/а від 30.03.1990. Звільнена з 29 лютого 1992 року, наказ № 117/а від 11.03.1992.
Обіймала посади: вихователь, двірник-підсобний робітник навчальні відпустки, курси підвищення кваліфікації, неповний робочий день, простої, прогули, страйки в особових рахунках та особовій картці форми Т-2 не зазначені.
В особових рахунках містяться дані про те, що ОСОБА_1 користувалася пільгами Півночі. До заробітної плати нараховувалися: районний північний коефіцієнт, процентні надбавки, оплачувався проїзд у відпустку туди й назад, а також надавалися додаткові дні до відпустки.
Відповідно до Постанови РМ СРСР від 10.11.1967 №1029 Сусуманський район Магаданської області належить до районів Крайньої Півночі.
Також в матеріалах справи містяться копії архівних довідок від 02.10.2020 №О-15/3, №О-15/2, №О-15/3,  №О-15/1,  №О-15, виданих Архівним відділом адміністрації Суманського міського округу, щодо відомостей про заробітну плату ОСОБА_1 , в яких зазначено, що з сум нарахувань здійснювалися відрахування до Пенсійного фонду.
Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
13 березня 1992 України стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (надалі також - Угода від 13.03.1992).
29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.
Отже, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в РФ, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу та призначення позивачу пенсії.
Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
При цьому, метою Угоди від 13.03.1992 є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди.
Згідно з частинами другою та третьою статті 6 цієї Угоди від 13.03.1992 для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.
Отже, Угодою визначено стаж, який підлягає врахуванню при призначенні пенсії, а також заробіток за відповідний період, який підлягає включенню при обчисленні пенсії.
Таким чином, доводи відповідача щодо неможливості зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи на території російській федерації з огляду на те, що російська федерація припинила участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 суд вважає необґрунтованими, оскільки 01.01.2023 російська федерація припинила участь у вказаній Угоді, натомість у спірні періоди роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.
При цьому суд зазначає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Аналізуючи у сукупності фактичні обставини справи та норми закону, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання протиправним та скасування  рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 10 липня 2024 року за №057250005226 із зобов`язанням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву від 02.07.2024 із зарахуванням до стажу позивача періодів роботи: з 01.01.1992 по 29.12.1992, з 01.03.1992 по 04.06.1995.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024  року у справі № 200/5213/24  – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024  року у справі № 200/5213/24– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 липня 2025 року.

Судді                                                                                                А.В. Гайдар 
                                                                                                   Е.Г. Казначеєв
                                                                                                           І.В. Сіваченко