ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 червня 2025 року
м. Київ
справа № 759/10197/23
провадження № 61-5568св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Радомишльської міської ради Житомирського району Житомирської області, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Орлов Володимир Валерійович, на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року у складі судді Єросової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року у складі колегії суддів: Желепи 0. В., Стрижеуса А. М., Сушко Л. П., і ухвалив таку постанову.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Радомишльської міської ради Житомирського району Житомирської області, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною.
2.            На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 07 липня 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2022 року. У шлюбі у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3.            Посилався на те, що з моменту припинення між ними фактичних шлюбних відносин (10 травня 2022 року) ОСОБА_2 чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, зокрема у період з травня 2022 року по середину вересня 2022 року порушувала усні з ним домовленості щодо його побачень з донькою. Більш того, з вересня 2022 року він не зміг встановити місцезнаходження малолітньої ОСОБА_4 , контактні телефони дитини та відповідачки заблоковані. 16 вересня 2022 року ОСОБА_2 з донькою перетнули державний кордон України, без його згоди, згоди органу опіки, а також без його повідомлення про виїзд дитини, країну її перебування.
4.            Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: зобов`язати 
ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити наступний графік спілкування з дитиною: перший та третій тиждень місяця з п`ятниці 
19:00 год. до неділі 19:00 год. за місцем його проживання, без присутності матері на території України або іншої держави за місцем перебування дитини; вільного 
та безперешкодного його спілкування в телефонному режимі (в тому числі засобами відео зв`язку) за ініціативою доньки без обмеження часу та тривалості спілкування, а за ініціативою батька - щоденно з 08:00 год. до 21:00 год. тривалістю спілкування протягом однієї години; вільного відвідування батьком дитячих та освітніх, лікувальних закладів за місцем перебування та навчання дитини, відкритих виховних заходів, які проводитимуться для батьків; його побачення з донькою, з можливістю перебування доньки за місцем його проживання щороку у день його народження ІНФОРМАЦІЯ_2 з 10:00 год. до 
20:00 год.; на свята (парні роки): на новий рік, день народження дитини, на Різдво, на Великдень, на 8 березня, на Трійцю, на День Конституції, на День Незалежності з 10:00 год. до 20:00 год., без присутності матері; після досягнення дитиною шкільного віку, під час літніх канікул з 01 червня по 15 липня кожного непарного року, і з 16 липня по 30 серпня кожного парного року, без присутності матері, на території України або іншої держави; під час осінніх та весняних канікул: перші три дні канікул, під час зимових шкільних канікул - перший тиждень канікул, без присутності матері, на території України або іншої держави.

Основний зміст та мотиви судових рішень суду першої інстанції
5.            Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року, з урахуванням ухвали Святошинського районного суду м. Києва 
від 29 червня 2024 року про виправлення описки, позов задоволено частково.
6.            Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
7.            Визначено способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом: 
1) на час перебування дитини з матір`ю за кордоном України - вільного та безперешкодного спілкування ОСОБА_1 в телефонному режимі, в тому числі засобами відео зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням її розпорядку дня та зайнятості (дотримання графіку навчання і занять) та з врахуванням бажання дитини щодо часу спілкування; 2) у випадку перебування ОСОБА_1 за місцем тимчасового проживання дитини за кордоном 
України, встановити зустрічі ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням її розпорядку дня, зайнятості (дотримання графіку навчання та занять), побачення та спілкування (контакт) дитини з батьком під час його перебування на території іншої держави в місті проживання дитини шляхом періодичних побачень батька з дитиною за місцем проживання дитини або в парках, скверах, розважальних закладах, на 
спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури в присутності матері; 3) під час перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України - у перший та третій тиждень місяця 
з п`ятниці 19:00 год. до неділі 19:00 год. за місцем проживання батька 
ОСОБА_1 без присутності матері.
8.            Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на виїзд відповідачки разом з дитиною за кордон без повідомлення батька дитини, приховування їхнього місцезнаходження, відсутність будь-якого спілкування між дитиною і батьком, наявні підстави для висновку про вчинення ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_4 . При встановленні графіку участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини суд виходив з того, що сторони протягом тривалого часу не змогли домовитись про порядок участі у вихованні та спілкуванні батька з дитиною. Водночас, спілкування батька з дитиною буде сприяти її повноцінному вихованню, розвитку, задоволенню життєво важливих потреб, зростанню під опікою і відповідальністю не лише матері ОСОБА_2 , а і під опікою батька ОСОБА_1 , що забезпечить виховання дитини в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості. Участь позивача у вихованні дитини, регулярне спілкування між 

ними не лише забезпечить виконання прав позивача ОСОБА_1 , як батька, а насамперед буде повністю відповідати інтересам дитини.
9.            Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 червня 
2024 року виправлено описку в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року, зазначено в абзаці другому, третьому резолютивної частини рішення по батькові позивача « ОСОБА_1 », по батькові відповідача « ОСОБА_2 ».
Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду
10.         Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва 
від 18 червня 2024 року залишено без змін.
11.         Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову. Доводи відповідачки про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме її неповідомлення про розгляд справи, апеляційний суд вважав недоведеними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Узагальнені доводи касаційної скарги
12.         29 квітня 2025 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Орлов В. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 
2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
13.         Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17, від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, 
від 11 березня 2020 року у справі № 761/8849/19, від 22 вересня 2021 року у 
справі № 465/205/17, від 28 жовтня 2021 року у справі № 465/6555/16-ц, 
від 18 січня 2023 року у справі № 947/15524/20 (пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вважає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки. Крім того, вказує, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності 
заявниці належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
14.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права та розглянули справу за її відсутності та без належного повідомлення.
15.        Заявниця акцентує увагу на тому, що в матеріалах справи відсутні докази її належного повідомлення про дату, час та місце судового розгляду, отримання копії позовної заяви та доданих до неї документів. З 16 вересня 2022 року вона перебуває за межами України, а тому вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про отримання нею копії позовної заяви та судових повісток у цій справі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
16.        Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року поновлено 
ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 759/10197/23, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
17.        16 травня 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 759/10197/23.
18.        Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року відмовлено 
ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Орлов В. В., у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва 
від 18 червня 2024 року.
19.        Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
20.        26 травня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Улибіна В. 0., через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив 
на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
21.        Відзив на касаційну скаргу обґрунтований посиланням на те, що оскаржені судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
22.         Суд першої інстанції повідомляв сторону відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи, представник ОСОБА_2 подавав клопотання про зупинення провадження у справі. При розгляді справи в суді апеляційної інстанції був присутній адвокат відповідачки - Орлов В. В. Вважає, що ОСОБА_2 повідомлялася про розгляд справи усіма передбаченими ЦПК України 
способами.
23.          ОСОБА_1 акцентує увагу на тому, що відповідачка не надала суду інформації про її дійсне місцезнаходження, чим порушила положення статті 131 ЦПК України. Більш того, ігнорування відповідачкою пред`явленого позову є продовженням протиправних дій та вчинення йому перешкод у вихованні та спілкуванні з донькою.
24.         28 травня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Улибіна В. О., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду 
заяву, у якій просить суд залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без руху, з підстав несплати судового збору у повному обсязі.
25.         Колегія суддів зауважує, що питання щодо правильності сплати судового збору за подання касаційної скарги на оскаржені судові рішення були предметом перевірки при відкритті касаційного провадження. Наявності підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України, для 
залишення касаційної скарги без руху не встановлено.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26.         Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
27.         Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 06 вересня 2022 року у справі № 289/1045/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
28.          ОСОБА_2 разом з ОСОБА_7 перебувають за межами території України, що не заперечується жодною зі сторін. Встановити їх місцезнаходження не виявилося можливим.
29.          ОСОБА_1 звертався із запитами до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України ОСОБА_3 у зв`язку із неможливістю встановлення її місця знаходження.
30.         З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29 листопада 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнула державний кордон України у пункті пропуску «Шегині» 16 вересня 2022 року.
31.         Відповіддю на звернення ОСОБА_1 від 06 грудня 2022 року Служба у справах дітей Радомишльської міської ради Житомирської області повідомила, що ОСОБА_2 до служби у справах дітей Радомишльської міської ради в період з 01 червня 2022 року по 01 листопада 2022 року щодо завірення (засвідчення) заяви про виїзд з території України малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зверталась. Аналогічна відповідь отримана від Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації.
32.         06 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з повідомленням до Служби у справах дітей Радомишльської міської ради Житомирської області та Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про наявність спору між батьком та матір`ю щодо участі у вихованні дитини, внаслідок перешкоджання ОСОБА_2 з травня 2022 року спілкуванню та участі у вихованні доньки ОСОБА_4 .
33.         Згідно з актом Служби у справах дітей Радомишльської міської ради Житомирської області про обстеження умов проживання за адресою: 
АДРЕСА_1 , для виховання, розвитку та утримання дитини створені всі належні умови. Для зустрічей та проведення спільного дозвілля виділена окрема кімната, яка облаштована меблями, місцем для сну, відпочинку та навчання.
34.         Відповідно до висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у зв`язку з перебуванням дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю за кордоном та її непроживанням на території Святошинського району м. Києва у служби відсутні підстави для надання суду висновку про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною.
35.         Службою у справах дітей Радомишльської міської ради Житомирської області відповідний висновок не надано.
Позиція Верховного Суду
36.         Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
37.         Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої 
цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення 

оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
38.         Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
39.         Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
40.         Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
41.         Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення та розвитку сильної держави, громадянського суспільства, оскільки зростаючи дитина стає правовим партнером дорослих членів суспільства.
42.         Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
43.         Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
44.         У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
45.         Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави- учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
46.         Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
47.         Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь- кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
48.         У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).
49.         Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).
50.         Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
51.         Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
52.         Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
53.         Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
54.         Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).
55.         Рівноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає її якнайкращим інтересам.
56.         В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (Терещенко проти України, № 35481/20), у якому суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з 
дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема якщо ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини.
57.         Встановивши, що спільна дитина сторін проживає разом з відповідачкою, яка не забезпечує позивачу можливість спілкування з донькою, водночас батько має бажання належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання дитини, а доказів, які б свідчили про негативний вплив його спілкування з донькою не встановлено, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для усунення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_4 та визначення способів його участі у 
вихованні дитини з урахуванням її тимчасового виїзду за межі України.
 
58.        Касаційна скарга ОСОБА_2 не містить конкретних доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні цього сімейного спору по суті, а стосується виключно порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині розгляду справи без її участі та належного повідомлення.
59.        Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
60.        Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
61.        Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
62.        Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
63.        Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
64.        Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
65.        Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, його розвитком, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення ЄСПЛ «Каракуця проти України», заява № 18986/06, 16 лютого 2017 року §53).
66.         Подібні положення закріплені у частині першій статті 44 ЦПК України.
67.         З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи у суді першої інстанції шляхом направлення копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі на адресу реєстрації її місця проживання (а.с. 82, Т. 1). У матеріалах справи наявне зворотне повідомлення про вручення такого поштового відправлення адресату (а.с. 86, 
т. 1). Крім того, судові повістки направлялися уповноваженому представнику відповідачки - Орлову В. В. на вказану ним електронну адресу (а.с. 105, 113, 130, 151, т. 1).
68.         Про обізнаність ОСОБА_2 про розгляд справи у суді першої інстанції свідчать також п`ять заяв її представника - адвоката Орлова В. В. про 
відкладення слухання справи (а.с. 91-92, 109, 123-124, 141, 179, т. 1), у тому числі 
і щодо відкладення судового засідання, у якому було ухвалене оскаржене заочне рішення судом першої інстанції.
69.         Відповідно до частини першої статті 130 ЦПК України, у редакції, яка діяла на час відкриття провадження у справі, у разі відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка 
розписується про одержання повістки.
70.         3 18 жовтня 2023 року редакція зазначеної норми права зазначала змін та була викладена наступним чином: «У разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.».
71.         Згідно з частинами третьою, п`ятою статті 131 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
72.         Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
73.         Відповідно до частин першої, другої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
74.         У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.
75.         Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
76.         Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної 
пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.
77.         Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
78.         Встановивши, що відповідачка повідомлялася судом першої інстанції про розгляд справи за усіма наявним у матеріалах справи адресами (адреса реєстрації місця її проживання, електронна адреса її уповноваженого представника), представник ОСОБА_2 подавав до суду заяви про відкладення розгляду кожного з призначених судом першої інстанції судових засідань - просив відкласти розгляд справи до закінчення воєнного стану в Україні, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для висновку про порушення гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права ОСОБА_2 на доступ 
до правосуддя.
79.         Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що дії та бездіяльність відповідачки при розгляді справи, що переглядається в касаційному порядку, не можна вважати добросовісними. ОСОБА_2 , будучи обізнаною про розгляд справи в суді першої інстанції, не повідомила суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час розгляду справи, актуальні номери її телефонів, адресу електронної пошти, а її уповноважений представник, зазначаючи про неотримання безпосередньо відповідачкою копії позовної заяви і ухвали про відкриття провадження та подаючи нарочно до суду відповідні заяви про відкладення розгляду справи, не здійснив дій щодо ознайомлення з матеріалами справи та зняття копій з процесуальних документів.
80.         Посилання представника відповідачки на неможливість розгляду справи у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, без обґрунтування неможливості вчинення ним, як уповноваженим представником, та його довірителькою відповідних процесуальних дій, правильно були відхилені судами попередніх інстанцій.
81.        Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22.
82.        З огляду на предмет спору - визначення порядку участі батька у вихованні дитини, а також доводи позивача про відсутність у нього, як у батька дитини, відомостей про місце перебування його доньки, враховуючи ненадання відповідачкою та її представником жодних пояснень щодо суті заявленого 
позову, у тому числі при реалізації нею свого права на апеляційне та касаційне оскарженнях судових рішень, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що процесуальні дії ОСОБА_2 не направлені на ефективний та справедливий розгляд справи, а також суперечать інтересам дитини щодо участі батька у її вихованні.
83.        Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ Смірнова проти України, № 36655/02, 
08 листопада 2005 року).
84.        До всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватись принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини, з повагою принципу верховенства права. Затягування розгляду справи негативно впливає на дітей та їхній розвиток.
85.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості 
висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, дотримано норм процесуального права, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів та не свідчать про порушення права відповідачки на доступ до правосуддя.
86.         З урахуванням встановлених у справі обставин, процесуальної поведінки сторін, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

87.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
88.        Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
89.        З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Орлов В. В., що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Орлов Володимир Валерійович, залишити без задоволення.
2.           Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                              О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович