ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 522/6559/21
провадження № 51-5668 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                           ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
виправданих                                     ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (у режимі 
   відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у кримінальному провадженні № 62020150000000727 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Овідіополь Одеської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України;
 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харків, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та виправдано внаслідок недоведеності в їх діях складу цього кримінального правопорушення.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
 
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувалися в тому, що 26 червня 2020 року, приблизно о 23:53 год. потерпілий ОСОБА_9 , виконуючи свою роботу по перевезенню пасажирів у м. Одесі, отримав замовлення на здійснення перевезення пасажирів. Виконуючи це замовлення, він прибув за адресою: АДРЕСА_3 , де о 00:10 год. до нього підійшла сім`я з трьох осіб, серед яких був ОСОБА_7 , та яких проводжала інша сім`я, серед яких був ОСОБА_8 . До автомобіля потерпілого сів ОСОБА_7 з дружиною та малолітньою дитиною віком до 12 років і автомобіль розпочав рух.
Під час руху ОСОБА_9 побачив, що в його автомобілі знаходиться малолітня дитина віком до 12 років, яку відповідно до вимог чинного законодавства не мав права перевозити, оскільки його автомобіль не був обладнаний дитячим автомобільним кріслом для дітей віком до 12 років та у замовленні не було зазначено про необхідність подачі автомобіля таксі з таким кріслом. У зв`язку із цим ОСОБА_9 зупинив автомобіль та повідомив ОСОБА_7 про те, що він не має права їх перевозити і запропонував викликати інший автомобіль з таким кріслом. У відповідь ОСОБА_7 почав кричати, висловлюватися на адресу потерпілого нецензурною лайкою та вимагати повернення на місце посадки.
Після повернення до будинку, ОСОБА_7 вийшов із автомобіля та, перебуваючи в громадському місці, діючи з хуліганських спонукань, грубо та умисно порушуючи громадський порядок в частині забезпечення умов праці ОСОБА_9 , з мотивів явної неповаги до суспільства, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою самоутвердження за рахунок приниження ОСОБА_9 , діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, тобто з особливою нахабністю та грубістю, наніс потерпілому удар рукою в ліве око.
В цей час ОСОБА_8 , який перебував поруч, побачив сутичку та у нього раптово виник умисел приєднатися до ОСОБА_7 , який вчиняв хуліганські дії, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , перебуваючи в громадському місці, умисно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, з метою самоутвердження за рахунок приниження ОСОБА_9 , діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, тобто з особливою нахабністю та грубістю, приєднався до побиття ОСОБА_9 
ОСОБА_8 , діючи спільно з ОСОБА_7 , не реагуючи на прохання присутніх громадян припинити побиття ОСОБА_9 , ззаду охопив рукою шию останнього та почав душити, а також вдарив колінами у ноги потерпілого, через що останній впав колінами на землю. Після цього ОСОБА_10 продовжував душити ОСОБА_9 , а іншою рукою наніс йому численні удари по спині. В цей час ОСОБА_7 наносив потерпілому численні удари руками по голові та ногами по тулубу.
Спільні хуліганські дії були припинені лише після втручання інших громадян.
В результаті цих дій потерпілому ОСОБА_9 були спричинені легкі тілесні ушкодження.
 
Суди дійшли висновку про недоведеність у діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, оскільки не встановлено даних, які б свідчили, що в їх діях був мотив явної неповаги до суспільства, що їх поведінки під час події носила характер зухвалого виклику соціальному оточенню, що вони вчиняли дії, які б свідчили про протиставлення себе оточуючим узагалі, показували б свою зверхність і викликали в сторонніх осіб спробу припинити такі дії.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає що цей суд не дав вичерпної та обґрунтованої відповіді на доводи апеляційної скарги про ненадання місцевим судом оцінки всім доказам у сукупності, суд не звернув уваги на підтверджений матеріалами провадження факт спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я та не змінив правову кваліфікацію кримінального правопорушення на менш тяжку, а саме на ч. 2 ст. 125 КК України. Вважає, що враховуючи позицію потерпілого, який не відмовлявся від притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності, апеляційний суд помилково не застосував положення ч. 3 ст. 337 КПК України та самостійно не змінив правову кваліфікацію дій обвинувачених, не ухвалив свій вирок у порядку ст. 420 КПК України. Наслідком цих істотних порушень процесуального закону стало неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування ч. 2 ст. 125 КК України з призначенням винним покарання.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
На касаційну скаргу надійшло заперечення від захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , в якій захисник вказує на законність судових рішень та просить залишити скаргу без задоволення.
 
Прокурор у суді касаційної інстанції підтримала скаргу, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з наведених у скарзі мотивів.
Захисник ОСОБА_6 , виправдані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечували проти задоволення скарги, вважали винесені у справі судові рішення законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги прокурора про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ч. 2 ст. 125 КК України безпідставними.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
 
Мотиви суду
 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою; наводяться докази, що спростовують її доводи. У цьому кримінальному провадженні зазначені вимоги закону апеляційним судом виконано.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , виходив з того, що стороною обвинувачення не доведено, що в їх діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
 
Конкретні обставини події, роль кожного з його учасників та його наслідки були встановлені у суді та прокурором у касаційному порядку не заперечуються.
 
В суді з показань потерпілого та обвинувачених встановлено, що під час руху в автомобілі потерпілий ОСОБА_9 з власної ініціативи заговорив із обвинуваченим ОСОБА_7 щодо обмежень перевезення дітей та ймовірного штрафу за порушення цих правил, що у подальшому стало причиною виникнення конфлікту між ними. Обидва в судовому засіданні стверджували про взаємні претензії та виниклу внаслідок цього особисту неприязнь. Подальші обставини конфлікту, встановлені в судовому засіданні, динаміка їх розвитку й поведінка ОСОБА_7 свідчать про те, що вони були зумовлені саме особистою неприязню до потерпілого, що й стало згодом підставою для заподіяння тілесних ушкоджень, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
 
Що стосується дій ОСОБА_8 , то суд дійшов висновку, що вони також були направлені безпосередньо на потерпілого, а не на порушення громадського порядку.
 
Суд касаційної інстанції звертає увагу, що обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку й моральності.
 
Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. При цьому протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що у формулюванні обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, відсутні будь-які конкретні обставини, які б свідчили про порушення обвинуваченими громадського порядку та спокою громадян, крім загальних фраз про супроводження дій особливою зухвалістю, безпричинністю дій, ігноруванням правил та норм поведінки в суспільстві. Не встановлено таких обставин і під час судового розгляду.
 
Відсутність вказаних ознак виключає кваліфікацію діянь обвинувачених за ч. 2 ст. 296 КК України, як про це правильно вказали суди. Зазначений висновок узгоджується з позицією ВП ВС, викладеною в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к).
 
З урахуванням цього колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, дійшов переконливого висновку, що стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, пред`явленого в обвинувальному акті, а тому суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України обґрунтовано визнав їх невинуватими та виправдав.
 
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та, зазначивши відповідні підстави ухваленого рішення, правильно відмовив у їх задоволенні. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Відхиляє суд касаційної інстанції і доводи прокурора про те, що місцевий та апеляційний суди, дійшовши висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, з огляду на положення ч. 3 ст. 337 КПК України могли самостійно змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення на менш тяжку, зокрема, передбачену ч. 2 ст. 125 КК України й ухвалити обвинувальний вирок.
 
Так дійсно, положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
 
Разом з тим, ці положення не вказують на те, що у разі непідтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший злочин і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення.
 
Матеріали провадження містять висновок експерта № 88 від 15 січня 2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлені такі тілесні ушкодження: забійна рана нижньої повіки лівого ока, синець повік лівого ока, синці області лівої лопатки, поперекової області справа та зліва, правого плеча, правого стегна. При цьому забійна рана нижньої повіки лівого ока та синець повік лівого ока відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а інші - до легких тілесних ушкоджень.
 
Натомість, сторона обвинувачення не встановила під час досудового розслідування, хто з обвинувачених які тілесні ушкодження заподіяв потерпілому, не конкретизувала цього в обвинувальному акті та не ініціювала дослідження цього питання в судовому засіданні. Крім того, в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказано про спричинення потерпілому лише легких тілесних ушкоджень, що могло би підпадати під кваліфікацію за ч. 1 ст. 125 КК України, а не ч. 2 цієї статті, як просить в касаційній скарзі прокурор. Водночас, як було зазначено вище, у висновку експерта вказано про спричинення потерпілому як легких тілесних ушкоджень, так і легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Ці суперечності в обвинувальному акті прокурором не були усунені. В судовому засіданні прокурор підтримав таке обвинувачення і не заявляв клопотання про його зміну.
 
За таких обставин суд не мав повноважень на збільшення обсягу обвинувачення або розмежування тілесних ушкоджень для встановлення, хто з обвинувачених які саме ушкодження заподіяв, адже таким чином суд у даному конкретному випадку перейняв би на себе обов`язок сторони обвинувачення.
 
Отже, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволити дійти переконання, що рішення були постановлені з істотним порушенням норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
 
Таки чином, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, відповіді на усі доводи апеляційної скарги та положення закону, яким він керувався при постановленні рішення.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                       ОСОБА_11