ОКРЕМА ДУМКА 
судді Великої Палати Верховного Суду Воробйової І. А.
 
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2025 року у цивільній справі № 367/8835/16-ц (провадження № 14-50цс25)
за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , правонаступником прав та обов`язків якого є ОСОБА_2 , з участю третіх осіб: Міністерства екології та природних ресурсів України та Національного природного парку «Голосіївський»,про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 7 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 липня 2024 року
 
1.           18 квітня 2025 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема для відступу від висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3312/17, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3447/17, щодо способу захисту права власності держави на земельні ділянки, що знаходяться в межах земель природно-заповідного фонду.
2.     Обґрунтовуючи підставу передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за частиною третьою статті 403 ЦПК України, зокрема для відступу від висновків у зазначених вище постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду,колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду посилалась на існування неоднакових висновків касаційних судів у застосуванні норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у питанні визначення належного способу захисту прав власника на землі природно-заповідного фонду у справах з подібними правовідносинами.
3.     Так, розглянувши вказані господарські справи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погодився із тим, що прокурор обрав належний спосіб захисту права власності держави в особі Кабінету Міністрів України у виді витребування відповідної земельної ділянки з незаконного володіння особи на підставі статті 388 ЦК України.
4.     Проте Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 22 червня 2022 року у справі № 367/4140/16-ц, від 21 вересня 2022 року у справі № 367/4128/16-ц, в яких спір виник з подібних правовідносин, дійшов іншого висновку в аспекті належного способу захисту права, вказавши, що відновлення порушеного права має бути захищено шляхом звернення до суду з позовом про повернення земельної ділянки, а не з вимогами про витребування її у власність територіальної громади.
5.     На переконання колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, враховуючи природу спірних правовідносин, задоволення порушеного права має бути захищено шляхом звернення до суду з позовом про повернення земельної ділянки, а не про її витребування, як вказує Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, а отже, за результатами розгляду цієї справи належить сформувати такий висновок: «Зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої на землях природно-заповідного фонду, з порушенням норм ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов».
6.     18 червня 2025 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, якою прийняла справу № 367/8835/16-ц та призначила її до розгляду, оскільки дійшла висновку про існування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування положень ЦК України  та визначення належного способу захисту прав власника землі природно-заповідного фонду.  
7.     З висновками, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2025 року щодо наявності підстав для прийняття Великою Палатою цієї справи для розгляду, не погоджуюсь, у зв`язку із чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку, керуючись такими міркуваннями.
8.     Частиною третьою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. 
9.     Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
10.        На розгляд Великої Палати Верховного Суду вже передавалася цивільна справа № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) для відступу від висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, сформульованого у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 911/2325/18 щодо належного способу захисту прав власника землі природно-заповідного фонду. 
11.        Так, у зазначеній справі (№ 911/2325/18) Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вирішував спір (подібний до того, що виник у цій справі, що переглядається) за позовом прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, який вказував на порушення інтересів держави через незаконне вибуття земельної ділянки, що знаходиться на землях лісопаркового господарства, належить до земель природоохоронного призначення, із державної власності без згоди Кабінету Міністрів України та протиправну передачу її у приватну власність. Також прокурор вказував на те, що на час звернення до суду спірна земельна ділянка розташована в межах земель природно-заповідного фонду (Національного природного парку «Голосіївський»), і просив витребувати її з незаконного володіння відповідача на користь держави в порядку статті 388 ЦК України.
12.        Касаційний господарський суд за результатами розгляду господарської справи № 911/2325/18, зокрема, вказав, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності, воно здійснюється на підставі статті 388 ЦК України.
13.        Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погодилась з таким висновком та передала справу № 554/10517/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Мотиви непогодження подібні до тих, якими керувалася колегія суддів, передаючи цю справу (№ 367/8835/16-ц) на розгляд Великої Палати.
14.        За результатами розгляду касаційної скарги у цивільній справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 20 червня 2023 року (провадження № 14-76цс22),  у пунктах 7.29, 7.30 якої сформувала такі висновки: «Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов».
15.        У пункті 8.6 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22)Велика Палата Верховного Суду конкретизувала висновок, наведений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 911/2325/18, та вказала, що зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.
16.        Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22)вже сформувала висновок щодо належного способу захисту прав власника на землі природно-заповідного фонду, а отже, відсутні підстави для використання повноважень Великої Палати для вирішення цього ж правового питання у спосіб відступу від постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3312/17, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3447/17, які прийняті  раніше, тобто до формування Великою Палатою відповідного висновку у постанові від 20 червня 2023 року. 
17.        Питання про відступ від висновків, викладених у цій постанові Великої Палати Верховного Суду колегія суддів не ставила. 
18.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно із частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди мають враховувати саме висновок, викладений у  постанові Великої Палати Верховного Суду [постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)].
 
19.        Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від  аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у  складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати).
20.        З урахуванням наведеного переконана, що Велика Палата Верховного Суду під час вирішення питання прийнятності цієї справи для розгляду на підставі аналізу мотивів колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду щодо передачі справи на її розгляд мала дійти висновку про недоцільність розгляду цієї справи ОСОБА_3 за наявності висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
21.        Отже, справа підлягала поверненню відповідній колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
 
Суддя                                                                                         І. А. Воробйова