ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7984/25 Справа № 193/204/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томинець О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 193/204/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К. 

сторони:
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко Інна Василівна, та відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян Микола Степанович, на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2025 року, яке ухвалено  суддею  Томинцем О.В. у селищі СофіївціДніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 травня 2025 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що, у період з 22.10.2022 по 06.01.2024, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
03.11.2023 подружжя придбало автомобіль «TOYOTA AVENSIS», 2009 р.в., яке зареєстрували на ім`я відповідача, вартістю, згідно оцінки, станом на 08.01.2024, 309 522 грн.
Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець і ще до укладення шлюбу з позивачкою мав низку заборгованості зі сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, які вона погасила за свої особисті кошти, з метою відновити підприємницьку діяльність чоловіка.
Так, 09.08.2023 позивачка сплатила зі своїх власних коштів 17 050,00 грн заборгованості по єдиному соціальному внеску, яка виникла у відповідача за період 2021-2022 роки. Такий податок у сумі 7282 грн особисто позивачкою був сплачений і за 2023 рік, тобто вже у період шлюбу.
Також, 10.08.2023 позивачка сплатила зі своєї власної банківської картки за відповідача нарахований йому до сплати єдиний податок з доходів фізичних осіб за 2023 рік у розмірі 4978,47 грн.
Крім того, 27.09.2023 вона погасила за особисті кошти заборгованість відповідача за спожитий природній газ у розмірі 19 475,38 грн, яка виникла у набутому ним у період попереднього шлюбу житловому будинку по АДРЕСА_1 , з метою подальшого продажу цього будинку чоловіком ОСОБА_2 та використання виручених коштів в інтересах сім`ї, у тому числі на відшкодування їй всіх понесених грошових витрат.
Окрім того, з метою можливості продажу відповідачем свого автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», 2001 р.в., який був заарештований державною виконавчою службою через наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини від попереднього шлюбу на суму 90 924,49 грн, позивачка 08.03.2023 також сплатила такий борг за відповідача зі своїх особистих коштів. Виручені кошти з продажу цього автомобіля відповідач витратив винятково на погашення інших своїх особистих грошових зобов`язань і понесені нею витрати на сплату заборгованості зі сплати аліментів він знову їй не відшкодував. 
Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу вказаного майна, нажитого у період шлюбу та щодо компенсації позивачці всіх понесених нею власних витрат на погашення особистих боргів відповідача, які він набув ще до укладення шлюбу, позивачка просила ухвалити судове рішення за яким фактично:
- визнати транспортний засіб «TOYOTA AVENSIS», 2009 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошову компенсації у сумі половини вартості цього автомобіля, що складає 154 626,00 грн;
- визнати грошові кошти у сумі 12 260,47 грн (суми сплачених позивачкою податків за відповідача, обов`язок зі сплати яких виник у період шлюбу (7282 грн (ЄСВ) + 4978,47 грн (ПДФО)) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію з половини цієї суми, що становить 6130,24 грн; 
- стягнути з відповідача на користь позивачки витрати, які вона понесла на погашення заборгованості відповідача, яка у останнього виникла ще до укладення шлюбу, у загальному розмірі 127 449,87 грн, з яких: 17 050 грн борг зі сплати ЄСВ + 19 475,38 грн заборгованість за спожитий газ + 90 924,49 грн заборгованість зі сплати аліментів;
- стягнути з відповідача на користь позивачки всі судові витрати, понесені нею на оплату судового збору, оцінку майна та правову допомогу.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2024 року забезпечено позов, шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження належного йому транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», 2009 року випуску (а.с.92-93).
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2025 року позовні вимог задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину коштів, сплачених у рахунок погашення податкових зобов`язань у період шлюбу, що становить 6130 гривень 24 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 127 449 гривень 87 коп.
У задоволенні решти частини вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, понесений нею пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що складає 3091 гривня 29 коп.
Продовжено протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили дію заходів забезпечення позову, вжитих за ухвалою суду від 14.02.2024 у вигляді заборони відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження (продаж, дарування) транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», VIN НОМЕР_1 , 2009 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , протее, якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову продовжують дію до повного виконання судового рішення.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко І.В., просить частково скасувати рішення суду у справі № 193/204/24, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , та прийняти рішення, яким задовольнити позов повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що, якщо майно набуто під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. 
Наполягає на тому, що, виходячи з первинних документів Декларацій (докази у справі), саме у період серпень, вересень 2023 року відповідач ОСОБА_2 отримує доходи близько 500 000,00 грн, які саме і надали можливість придбати транспортний засіб «TOYOTA AVENSIS», 2009 року випуску, а тому цей об`єкт є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Крім того, Сімейний кодекс України, визначає, коли виникає право спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Так, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно, у разі спору, може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержані від цього майна, у разі спору, за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, участь ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності відповідача, її допомогу в оформленні документів, особистої участі у де-яких заходах, надання у користування відповідачу свого власного транспортного засобу для його виробничих цілей, а тому доходи відповідача є спільною власністю подружжя та підлягають поділу. З цих підстав, позивачка наполягає на задоволенні вимоги про поділ транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», 2009 року випуску та отримання за нього належної їй частки його вартості. Вказує, що грошові кошти від продажу будинку по АДРЕСА_1 , у сумі еквівалентній 7000 доларів, які ОСОБА_2 отримав після продажу, забрав їх собі, на сім`ю не витрачав, бо, як виявилося пізніше, вже мав наміри розлучення з позивачкою. Незадоволення вимог по транспортному засобу «TOYOTA AVENSIS», 2009 року випуску, який є, на переконання позивачки, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та придбаний за грошові кошти, які ОСОБА_2 набув у вигляді доходів у шлюбі, протерічить нормам СК України та судовій практиці у подібних правовідносинах.
Відзив на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко І.В., не подано.
В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян М.С., просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення 6130 гривень 24 коп. та 127 449 гривень 87 коп., та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Позивачкою не надано жодного доказу, що грошові кошти в сумі 90 924 грн., які були сплачені 08.03.2023, 24 332 грн., які були сплачені 09.08.2023, 4978,47 грн., які були сплачені 10.08.2023, є її особистою власністю. Таким чином, суд першої інстанції визначаючи вказані кошти як предмет поділу, дійшов помилкового висновку в цій частині, оскільки матеріалами справи не доводиться, що сплачені позивачкою кошти за відповідача в період шлюбу були її особистим майном, а не спільним майном подружжя або особистими коштами відповідача. 
Зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач в період шлюбу мав особисті грошові кошти в загальній сумі 406 487,40 (150 930 + 255 557,40) грн., з яких 338 203,00 грн. витратив на придбання автомобіля марки «TOYOTA AVENSIS», VIN НОМЕР_1 , 2009 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Таким чином, залишок особистих коштів відповідача склав 68 284,40 грн.
Відзив на апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян М.С., не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Горбенко І.В., які, кожна окремо, підтримали апеляційну скаргу позивачки та заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Касьяна М.С., який підтримав апеляційну скаргу відповідача та заперечував проти доводів апеляційної скарги позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2012 року між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_3 зареєстровано шлюб Покровським ВДРАЦС у місті Кривому Розі за актовим записом № 793 (а.с.8).
06 січня 2024 року згаданим вище органом реєстрації актів цивільного стану шлюб сторін було розірвано (а.с.9).
03 листопада 2013 року відповідачем було придбано автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», VIN НОМЕР_1 , 2009 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Указаний автомобіль було зареєстровано на ім`я  відповідача ОСОБА_2 вартістю на час придбання 338 203 грн (а.с.20, 120). Вартістю, станом на 08.01.2024, на час проведення оцінки суб`єктом оціночної діяльності, 309 252 грн (а.с.57-66).
08.03.2023 з банківського рахунку, який належить позивачці ОСОБА_1 , було сплачено 90 924,00 грн. заборгованості, яка виникла у боржника ОСОБА_2 за виконавчим провадженням 65537285, відкритим 26.05.2021 (а.с.11, 15, 23).
09.08.2023 були перераховані кошти за ФОП ОСОБА_2 , який перебуває на спрощеній системі оподаткування, для погашення заборгованості у сумі 24 332,00 грн. зі сплати єдиного соціального внеску (ЄСВ). З яких 17 050 грн заборгованості ЄСВ, яка виникла у відповідача за період 2021-2022 роки, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, а решта, у сумі 7282,00 грн, сплачена позивачкою за борг є ЄСВ, що виник у 2023 році, тобто вже у період цього шлюбу (а.с.15, 24, 25, 81).
10.08.2023 від імені відповідача ОСОБА_2 з банківської карки позивачки було сплачено єдиний податок з фізичних осіб за 2023 рік у розмірі 4978,47 грн. (а.с.15, 22, 79).
У справі мається квитанція від 27.09.2023 про сплату платником ОСОБА_2 заборгованості за спожитий газ по АДРЕСА_1 у розмірі 19 475,38 грн. (а.с.16). За твердженням позивачки та, як видно також із змісту розписки від 27.09.2023 (а.с.148), ці кошти були сплачені на її прохання товаришем ОСОБА_4 . Сплачені останнім кошти на погашення заборгованості за спожитий газ у вказаному розмірі позивачка зобов`язалася повернути на протязі наступних трьох місяців.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині поділу транспортного засобу автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», VIN НОМЕР_1 , 2009 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб був набутий у власність відповідачем у період шлюбу за рахунок належних йому особистих коштів, що були виручені у результаті відчуження за відповідними правочинами купівлі-продажу належного йому рухомого та нерухомого майна, а не створений спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому ОСОБА_2 є його єдиним власником.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь половини коштів, сплачених у рахунок погашення податкових зобов`язань у період шлюбу, що становить 6130 гривень 24 коп. та боргу у сумі 127 449 гривень 87 коп., суд першої інстанції виходив з того, що сплата боргів одного з подружжя, що виникла до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин враховуватися під час вирішення спору про поділ  спільного майна подружжя чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу.За таких обставин суд дійшов висновку про можливість поділу коштів подружжя витрачених під час шлюбу на погашення особистих зобов`язань ОСОБА_2 , які виникли до укладення шлюбу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). 
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 29.10.2021, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, мав у власності автомобіль «VOLKSWAGEN GOLF», 2001 р.в. 
08 березня 2023 року  ОСОБА_2  відчужив вказаний транспортний засіб за 150 930,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №1248/2023/3694330. 
27.03.2020  ОСОБА_2 придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було відчужено 27 жовтня 2023 року.Свідок  ОСОБА_5 , яка здійснювала продаж згаданого будинку за довіреністю від імені продавця, цей будинок був проданий за 14 000,00 дол. США, а виручені кошти ОСОБА_2 із своєю колишньою дружиною домовилися поділити між собою порівно, що узгоджується із розпискою від 27.10.2023, згідно з якою ОСОБА_2 особисто отримав від ОСОБА_6 7000,00 дол. США (а.с.116). 
03 листопада 2023 року, тобто через шість днів після продажу вищевказаного будинку, відповідач ОСОБА_2 придбав, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1248/2023/4139984, спірний автомобіль «TOYOTA AVENSIS», 2009 року випуску, за 338 203,00 гривень. 
Отже, автомобіль «TOYOTA AVENSIS», 2009 року випуску, придбано відповідачем ОСОБА_2 за власні кошти, отримані від продажу майна, набутого ним до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , а тому цей автомобіль є його особистою приватною власністю.
Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що, для можливості продажу наведенного вище майна та придбання автомобіля «TOYOTA AVENSIS», нею було погашено борги ОСОБА_2 , які виникли до укладення шлюбу з нею, колегію суддів не приймаються, оскліьки це не є підставою для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя.
Крім того, як вірно враховано судом першо інстанції, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/14662/150-ц (провадження № 61-19294св18), дійшов висновків, що сплата боргів одного з подружжя, що виникла до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин враховуватися під час вирішення спору про поділ  спільного майна подружжя чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу. Отже колегія суддів виснувала про можливість поділу коштів подружжя витрачених під час шлюбу на погашення особистих зобов`язань одного з них.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 341/2539/13 (провадження № 61-5478св20) фактично повторив вказаний правовий висновок Верховного Суду, зазначивши, що сплата одним із подружжя частини коштів за  кредитним договором, укладеним іншим з подружжя до шлюбу, не змінює правового режиму набутого за таким договором майна. Зобов`язання з повернення кредиту за таким договором виникає лише у того з подружжя, хто уклав такий договір. Сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок сімейного бюджету не може бути підставою для визнання права власності на майно, набуте до шлюбу, однак має враховуватися під час спору про поділ майна подружжя чи боргових зобов`язань. При цьому суд погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача половини коштів, сплачених у рахунок погашення кредиту в період спільного проживання сторін.
Встановивши, що у період шлюбу сторін, було погашено наступні борги  ОСОБА_2 : 90 924,00 грн - заборгованість за виконавчим провадженням (про стягнення аліментів); 19 475,38 грн -  заборгованість за спожитий газ (у будинку по АДРЕСА_1 ) та 17 050,00 грн заборгованості зі сплати ЄСВ (як платника ФОП ОСОБА_2 ), суд дійшо вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача половини витрат, які були понесені ОСОБА_1 у 2023 році, тобто у період шлюбу.
Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що суду не було надано належних доказів щодо погашення цих боргів саме за особисті кошти ОСОБА_1 , колегією суддів не приймаються, оскільки, сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, навіть за рахунок сімейного бюджету, має враховуватися під час спору про поділ майна подружжя чи боргових зобов`язань.
Доводи, викладені в апеляційнх скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко Інна Василівна, та відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян Микола Степанович, – залишити без задоволення.
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: