Справа № 153/2014/24
Провадження № 22-ц/801/1670/2025
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року	Справа № 153/2014/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О. В., Голоти Л. О.,
з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області,
особа, яка не брала участі у справі – Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, – Військової частини НОМЕР_1 – на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року, постановлене у складі судді Дзерина М. М. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Служба у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, про встановлення факту, що має юридичне значення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 31 січня 2018 року в справі № 153/1680/17 шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано. 
Від шлюбу сторони мають доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області, від 09 червня 2021 року в справі № 153/701/21 місце проживання малолітньої дитини було визначено з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання. 
На даний час відповідачка вихованням та утримання доньки не займається, а тому постало питання щодо встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини виключно батьком з метою отримання відповідних пільг та соціальних гарантій від держави, виїзд з дитиною за кордон, необхідністю отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, а оскільки іншим чином встановити даний факт чинним законодавством не передбачено, тому ОСОБА_4 звернувся в суд із цим позовом, у якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме що він здійснює самостійне виховання та утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі її матері – ОСОБА_2 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року позовні вимоги було задоволено та вирішено встановити факт, який має юридичне значення, а саме що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснює самостійне виховання та утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі ОСОБА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що представниками служби у справах дітей було підтверджено факт самостійного виховання позивачем неповнолітньої доньки. Судом було враховано встановлені обставини справи, за якими неповнолітня донька сторін з 2017 року постійно проживає із батьком. У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 фактично одноосібно утримує та виховує свою доньку, оскільки доказів утримання спільної для сторін дитини з боку матері суду не було надано.
Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, з метою надання батьку більших повноважень з приводу виховання неповнолітньої доньки, на переконання суду слід задовольнити позовні вимоги останнього.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, особа, яка не брала участі у справі, – Військова частина НОМЕР_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 червня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Ковальчук О. В., Копаничук С. Г.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу було залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року справу призначено до розгляду на 28 серпня 2025 року о 09 год 30 хв.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 27 серпня 2025 року суддю Копаничук С. Г. замінено на суддю Голоту Л. О.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі представник ВЧ НОМЕР_1 зазначає, що з 16 жовтня 2020 року по теперішній час позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді інспектора прикордонної служби.
На ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт штаб-сержанта ОСОБА_5 №02.2.2.10/12008/25-Вн від 30 травня 2025 року, згідно якого вказана особа клопотала про звільнення з військової служби «через такі сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, … а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду), що відповідно не відповідає меті звернення до суду по справі №153/2014/24. Додатком до вказаного рапорту окрім інших матеріалів долучене і рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року по справі №153/2014/24. 
Вказане свідчить про те, що позивач просив суд фактично встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, що відповідно до підпункту г) (через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)) пункту 3 частини НОМЕР_2 , абзацу НОМЕР_3 (військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) пункту 3 частини 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в останній його редакції, може бути підставою для звільнення з військової служби. Тобто позивач, як військовослужбовець, який на час розгляду справи №153/2014/24 проходить дійсну військову службу, використав приватно-правовий інструментарій для здійснення спроби звільнення від конституційного обов`язку, передбаченого статтею 65 Конституції України.
Водночас ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довів, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину, тобто взагалі без участі іншого з подружжя у житті дитини.
Так, як вбачається з матеріалів справи, мати дитини — ОСОБА_2 — не була позбавлена батьківських прав, не відмовлялась від дитини, не була визнана зниклою, недієздатною або засудженою. Більше того, ОСОБА_2 також проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та на час встановлення юридичного факту самостійного утримання та виховання дитини та початку правовідносин звільнення з військової служби і позивач, і відповідач по даній справі проживали в одному і тому ж населеному пункті – м. Ямпіль, проходили службу в одному і тому ж підрозділі – відділі прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що в цілому створювало можливість належного спілкування та виховання матір`ю своєї дитини. 
За таких обставин, участь лише одного з батьків у повсякденному догляді за дитиною не є тотожною до юридичного факту самостійного виховання у сенсі пункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відтак, твердження про те, що позивач виконує обов`язки обох батьків одноосібно – є необґрунтованим.
Окрім того рішення суду першої інстанції прийняте без участі Військової частини НОМЕР_1 і без врахування її позиції з даного питання.

У відзивах на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач та його представник, а також відповідач щодо задоволення апеляційної скарги заперечували та надали відповідні пояснення.
Представник Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Представник Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому надав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в розгляді іншої справи, однак колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи та визнати за неповажну причину неявки представника, оскільки заявник апеляційної скарги є юридичною особою і мав можливість забезпечити участь представника у розгляді справи, який зокрема, з урахуванням часу призначення справи до розгляду, міг прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак відповідного клопотання не заявив, до того ж законом визначено строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, який у даній справи завершується.

Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а. с. 13).
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області, від 31 січня 2018 року у справі № 153/1680/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а. с. 12).
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 09 червня 2021 року у справі № 153/701/21 місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 15-19).
Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей Ямпільської міської ради від 29 лютого 2024 року на підставі заяви ОСОБА_1 було встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 20).
Відповідно до довідки № 795 від 13 червня 2025 року Військової частини НОМЕР_1 штаб-сержант ОСОБА_1 дійсно проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_2 з 16 жовтня 2020 року по теперішній час (а. с. 85).
30 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника відділу Прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » із рапортом № 02.2.2.10/12008/25-Вн, у якому просив про клопотання перед командуванням прикордонного загону про звільнення штаб-сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з військової служби в запас Збpойних Сил Укpаїни, (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім оголошений померлим відбуває покарання у місцях позбавлення волі а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України відповідно до підпункт «д» пункту 3 частини 5 пункту 3 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Одним із підтверджуючих документів до рапорту зазначено рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).
Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зазначила, що у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Ухвалюючи рішення у справі про встановлення факту, що позивач самостійно виховує та утримує доньку, суд першої інстанції керувався виключно фактом визнання сторонами обставини самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини, не встановивши обставин справи, які підлягають урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина 2 статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.
Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, держави.
Відповідно до частини 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною 3 статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у його мотивувальній частині містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у його резолютивній частині суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 03 квітня 2024 року у справі № 916/4093/21.
З матеріалів справи вбачається, що позивач є діючим військовослужбовцем, проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
30 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командування військової частини, у якому просив звільнити його з військової служби, на підставі підпункту «д» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку із сімейними обставинами, а саме фактом самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років, який встановлено оскаржуваним рішенням.
Відповідно статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану звільняються військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Отже, в результаті ухвалення судового рішення про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, суд вирішив питання, які стосуються повноважень військової частини щодо звільнення заявника з військової служби та законного інтересу військової частини у проходженні ОСОБА_1 військової служби в умовах воєнного стану.
Водночас Військова частина НОМЕР_1 не була залучена до розгляду справи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України, ч. 1 ст. 10 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
З огляду на встановлені обставини справи, заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені без залучення військової частини співвідповідачем у цій справі, оскільки лише за наявності належних відповідачів суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. 
Зважаючи на викладене у задоволенні позову, на переконання колегії суддів, слід відмовити через неналежний склад відповідачів.
Надання оцінки доводам сторін, з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності, має вирішуватися у справі з належним колом осіб, а тому висновки суду першої інстанції про доведеність позовних вимог  ОСОБА_1 є передчасними.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що відмова у задоволенні позовних вимог не перешкоджає повторному зверненню позивачем до суду із позовом до належного кола відповідачів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 слід стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 453,44 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, – Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Служба у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 грн (одна тисяча чотириста п`ятдесят три грн 44 коп)
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         Л. О. Голота

                                                                               О. В. Ковальчук