Верховний Суд
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2025 року
м. Київ
справа № 757/16035/16-ц
провадження № 61-17046св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -- Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів:Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
відповідачі:ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова Світлана Василівна, ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тарасун Володимир Григорович, та      ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Гольдарб Яків Юрійович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у складі колегії суддів Борисової О. В., Левенця Б. Б., РатніковоїВ. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що 31 грудня 1974 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ») було зареєстровано шлюб.
Під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 02 квітня 1998 року отримала від ОСОБА_1 чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за нею у Київському міському бюро технічної інвентаризації 20 квітня 1998 року під № 39179.
Також зазначав, що за час шлюбу ОСОБА_3 придбала 18/100 часток нежилого приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 129,9 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л. С. (далі - приватний нотаріус КМНО), реєстровий номер 885. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 у Київському міському бюро технічної інвентаризації 26 травня 1998 року під номером 214-П.
Позивач вважав, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки після набуття її у власність ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартира була непридатною для проживання та в ній проведено дороговартісний капітальний ремонт за рахунок коштів ОСОБА_2 , у зв`язку з чим її якісні характеристики та ринкова вартість істотно збільшилися.
Зазначав, що ОСОБА_3 не визнає поширення режиму спільного сумісного майна подружжя на зазначену квартиру та 18/100 часток мансарди, вдається до спроб відчужити їх на користь третіх осіб без згоди позивача.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:
визнати чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та 18/100 часток нежитлового приміщення (мансарди) у будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку:
чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 ;
18/100 часток нежитлового приміщення (мансарди) у будинку АДРЕСА_2 .
29 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус КМНО Познякова С. В., ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
Позов мотивував тим, що ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру без його згоди як другого із подружжя, що є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статті 65 СК України.
Також зазначав, що ОСОБА_3 уклала спірний правочин після пред`явлення позову про поділ майна подружжя, вважав, що такий правочин направлений не на реальне настання правових наслідків для відповідача, а на формальну зміну власника квартири АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Позняковою С. В., реєстровий номер 337.
Короткий зміст зустрічного позову ОСОБА_3 .
У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , приватний нотаріус КМНО Познякова С. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним.
ОСОБА_3 обґрунтовувала позов тим, що 02 квітня 1998 року ОСОБА_1 подарував їй квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначала, що у березні 2016 року до неї звернулась ОСОБА_4 , яка повідомила, що ОСОБА_1 отримав у позику від ОСОБА_5 грошові кошти у значному розмірі, при цьому ОСОБА_4 надала особисті гарантії виконання позичальником перед ОСОБА_5 грошового зобов`язання.
Оскільки ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики не виконав, 14 березня 2016 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 розписку, якою вона поручилась за повернення ОСОБА_1 коштів.
У квітні 2016 року ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3 , що ОСОБА_5 вимагає повернення позики, наданої ОСОБА_1 
ОСОБА_3 не мала можливості повернути кошти, одержані ОСОБА_1 , тому, за пропозицією ОСОБА_4 , з метою забезпечення виконання зобов`язання за позикою 07 квітня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , проте, як зазначала позивачка, без реальної передачі об`єкта нерухомості.
Позивач також зазначала, що грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу квартири від ОСОБА_4 вона не отримувала.
Вказувала у позовній заяві, що ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 757/48487/16-ц), який надалі залишено судом без розгляду за відповідною заявою ОСОБА_5 
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 18 квітня 2019 року об`єднав в одне провадження цивільну справу № 757/20913/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус КМНО Познякова С. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , приватний нотаріус КМНО Познякова С. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним зі справою № 757/16035/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя.
У липні 2021 року ОСОБА_3 подала уточнену зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Зазначала, що грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу квартири вона не отримувала, отже, у межах оспорюваного договору розрахунок між нею та ОСОБА_4 не відбувся, що є істотним порушенням умов договору однією із сторін правочину та є підставою для розірвання договору на підставі статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд розірвати договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 547475280000, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис про реєстрацію нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .
Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 .
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про залучення його до участі у справі правонаступником ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування.
Посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом всього майна ОСОБА_1 , однак не має можливості оформити спадкові права, оскільки правовстановлюючі документи на спірне майно знаходяться у ОСОБА_3 , за якою зареєстровано право власності на спадкове майно.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд визнати чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та 18/100 часток нежитлового приміщення (мансарди) у будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною вартістю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку: чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 ; 18/100 часток нежитлового приміщення (мансарди) у будинку АДРЕСА_2 у порядку спадкування за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Михайленко С. А. 05 квітня 2016 року, реєстровий № 588.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 28 січня 2021 року залучив до участі у справі ОСОБА_2 правонаступником позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У липні 2021 року ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , подав до суду уточнену позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Підставами позову зазначав те, що 07 квітня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка є спільним сумісним майном, без згоди другого із подружжя ОСОБА_1 , та що такий правочин не був направлений на реальне настання правових наслідків, що свідчить про його фіктивність.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Позняковою С. В., реєстровий номер 337.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 12 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовив.
Скасував заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2016 року.
Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири від 07 квітня 2016 року, керувався тим, що для укладення цього договору не потребувалося згоди другого із подружжя, оскільки квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , набута нею у власність на підставі договору дарування, який не оспорювався ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно є безпідставними. Мотивував судове рішення в цій частині тим, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення їх в нотаріальному порядку, проте позивач не надав до суду доказів неможливості оформлення спадкового майна.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявності підстав для розірвання договору купівлі-продажу квартири.
Місцевий суд вважав, що у разі неотримання продавцем коштів відповідно до укладеного договору купівлі-продажу підлягає застосуванню частина третя статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку.
Отже, суд першої інстанції виснував, що належним способом захисту прав ОСОБА_3 є позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Позовна вимога про розірвання договору купівлі-продажу є неналежним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 оскаржили його до апеляційного суду. У апеляційних скаргах просили оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний та зустрічний позови задовольнити у повному обсязі.
ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , у апеляційній скарзі зазначав, що оспорюваний правочин є фраудаторним, спрямований на уникнення ОСОБА_3 поділу майна між подружжям, а також спрямований на заподіяння шкоди правам та інтересам ОСОБА_2 та його сім`ї.
Посилався на те, що ОСОБА_4 не отримувала ключі від спірної квартири, не проживала у ній, не понесла жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири. У спірній квартирі з 2007 року і до теперішнього часу проживає ОСОБА_2 зі своєю родиною.
Зазначав, що в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про фіктивний характер укладеного договору купівлі-продажу квартири, зокрема, що покупець ОСОБА_4 не вносила кошти на рахунок банку як оплату за оспорюваним договором, а продавець ОСОБА_3 не отримувала оплату за договором, що підтверджується матеріалами кримінального провадження за обвинуваченням працівників банку у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Посилався на те, що право власності на спірне майно оформлене на ОСОБА_3 , тому ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , позбавлений права визначити свою частку в порядку спадкування на майно.
ОСОБА_2 звертав увагу суду на те, що спірний об`єкт нерухомого майна складається власне із квартири та влаштованої над нею мансарди, вихід на яку передбачений лише з приміщення квартири, отже, фактично є єдиною квартирою, загальною площею 304,79 кв. м.
ОСОБА_3 у апеляційній скарзі зазначала, що ОСОБА_4 не отримувала ключі від спірної квартири, вона не проживала у ній, не несла жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири, не вживала будь-яких заходів та спроб щодо вселення до квартири, розпорядження нею. Після укладення оспорюваного договору у квартирі продовжує проживати ОСОБА_2 зі своєю родиною. Вказувала, що у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують нездійснення ОСОБА_4 жодного розрахунку за договором купівлі-продажу квартири.
Київський апеляційний суд постановою від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу відмовив з інших підстав.
У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , апеляційний суд керувався таким:
квартира АДРЕСА_1 відповідно до положень статті 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , тобто не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому не може бути предметом поділу;
сам факт поліпшення квартири не є підставою для її визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а доказів на підтвердження здійснення вартісного ремонту за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 до суду не надано;
18/100 часток нежилого приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 129,9 кв. м, придбано ОСОБА_3 під час шлюбу, отже, на спірне приміщення поширюється правовий режим спільного майна подружжя, який ОСОБА_3 не спростувала, водночас позивач не надав доказів неможливості оформлення спадщини на частку спадкового майна у нотаріальній конторі;
вважав безпідставними доводи ОСОБА_2 про те, що договір купівлі-продажу є фраудаторним, таким, що спрямований на уникнення ОСОБА_3 поділу майна та заподіяння шкоди правам інших осіб, а також те, що для укладення договору купівлі-продажу квартири була необхідна згода другого з подружжя, оскільки предметом договору є особиста приватна власність відчужувача ОСОБА_3 , тобто не є об`єктом поділу майна подружжя.
Скасовуючи рішення місцевого суду у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції керувався тим, що місцевий суд відмовив у задоволенні її вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, яку вона не заявляла, оскільки, уточнивши позовні вимоги у 2021 році, ОСОБА_3 просила розірвати договір купівлі-продажу квартири та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності.
Апеляційний суд виснував про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про розірвання договору і скасування рішення про державну реєстрацію права власності, оскільки вважав, що належним способом захисту її порушених прав є вимога про стягнення неотриманих коштів, а не заявлення вимоги про розірвання договору купівлі-продажу.
Доводи заявниці про те, що ОСОБА_4 не користується спірною квартирою та не сплачує комунальні послуги, що, на її думку, свідчить про факт непередання квартири покупцю, відхилив, оскільки законодавство не вимагає обов`язку власника користуватися квартирою, яка перебуває у його власності.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тарасун В. Г., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 201/2503/20, від 06 листопада 2024 року у справі № 755/17975/20.
Посилається на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах частини першої статті 62, 71 СК України.
Також підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах статей 1216, 1268-1270, 1297 ЦК України, статей 68, 71 Закону України «Про нотаріат».
Заявник вважає, що апеляційний суд, встановивши, що спірне нежитлове приміщення мансарди є спільним сумісним майном подружжя, не розглянув по суті вимогу ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , про визнання за ним права власності на частку майна у порядку спадкування.
Зазначає, що поза увагою судів залишилася та обставина, що спірні нежитлове приміщення мансарди та квартира АДРЕСА_1 , хоча і є окремими об`єктами права власності, проте фактично є єдиним цілим, вихід на мансарду можливий лише через квартиру, що свідчить про зміну об`єкта прав спільної сумісної власності.
Суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки наявним у матеріалах справи доказам про істотне збільшення вартості спірної квартири, що відбулося внаслідок капітального ремонту, здійсненого за рахунок коштів ОСОБА_1 . Наведені обставини у сукупності з висновком експерта про проведення оціночно - будівельного дослідження, доданого до позову, підлягають оцінці під час вирішення спору про визнання усього спірного майна спільною сумісною власністю на підставі статті 62 СК України.
Вважає, що у зв`язку з помилковими висновками судів про те, що спірна квартира не є спільним сумісним майном, суди не розглянули по суті вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, обставин, необхідних для кваліфікації правочину фраудаторним, не встановили.
У касаційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Гольдарб Я. Ю., просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Заявниця як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 199/3846/19, від 11 квітня 2024 року у справі № 482/832/22, від 21 серпня 2024 року у справі № 752/13657/21.
ОСОБА_3 вважає помилковими висновки судів про те, що розірвання договору купівлі-продажу є неналежним способом захисту порушеного права, враховуючи конкретні обставини цієї справи, зокрема те, що спірний договір не виконувався ні продавцем, ні покупцем за договором.
Посилається на те, що апеляційний суд не врахував, що істотним порушенням умов договору, яке відповідно до статті 651 ЦК України може бути підставою для його зміни або розірвання у судовому порядку, є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору. Порушення умов договору зі сторони покупця є істотними, що свідчить про наявність підстав для його розірвання. Натомість суд апеляційної інстанції застосував висновки Верховного Суду, які є нерелевантними до спірних правовідносин.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву, заперечень щодо вимог та змісту касаційних скарг до Верховного Суду не надіслали.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 25 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження, витребував матеріали справи з суду першої інстанції.
У січні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 24 квітня 2025 року справу призначив до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 31 грудня 1974 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ») було зареєстровано шлюб.
17 березня 1998 року ОСОБА_3 набула у власність 18/100 часток нежилого приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 129,9 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л. С., реєстровий № 885.
26 травня 1998 року право власності на 18/100 часток нежилого приміщення мансарди зареєстровано за ОСОБА_3 в Київському міському бюро технічної інвентаризації під № 214-П.
02 квітня 1998 року ОСОБА_3 отримала в дарунок від ОСОБА_1 чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 174,89 кв. м, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л. С., реєстровий № 1149.
20 квітня 1998 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під № 39179.
Відповідно до заповіту ОСОБА_1 від 05 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленко С. А., реєстровий № 588, спадкоємцем всього майна ОСОБА_1 є син ОСОБА_2 
07 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Позняковою С. В., реєстровий № 337.
Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу продаж квартири вчиняється за 4 847 962,00 грн, які покупець перерахувала зі свого рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «КБ «Інвестбанк» на поточний рахунок продавця № НОМЕР_2 в ПАТ«КБ «Інвестбанк» до моменту підписання цього договору.
Згідно із платіжним дорученням від 07 квітня 2016 року № 31015983 ОСОБА_4 перерахувала кошти на рахунок ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири.
Відповідно до копії матеріалів кримінального провадження № 12019100060002355 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомлено про підозру в тому, що 07 квітня 2016 року ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді керуючого відділення № 31 ПАТ «КБ «Інвестбанк», разом з ОСОБА_9 , яка була головним економістом відділення № 31 ПАТ «КБ «Інвестбанк», та невстановленою досудовим розслідуванням особою здійснили службове підроблення, а саме внесли до офіційних документів завідомо неправдиві відомості. Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковані за частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Встановлено, що зарахування коштів за договором купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року проводилося технічно, а саме без наявності грошових коштів.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 10 січня 2020 року у справі № 757/32625/19-к звільнив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 366 КК України на підставі частини першої статті 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрив.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 31 жовтня 2016 року у справі № 757/9847/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 травня 2019 року.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 28 січня 2021 року залучив до участі у справі ОСОБА_2 правонаступником позивача ОСОБА_1 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), на які посилається заявник ОСОБА_2 у касаційній скарзі, як на неправильне застосування апеляційним судом норм права у подібних правовідносинах.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У частинах першій, другій статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до положень ЦК України.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 в частині вирішення судами позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна у порядку спадкування
Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 456/2628/17 виснував, що спадковому праву характерний принцип універсальності спадкового правонаступництва, який проявляється у тому, що на стадії прийняття спадщини вона розглядається як єдине ціле, незалежно від підстави спадкування. Тобто особа реалізує свої права як спадкоємця, приймаючи спадщину, незалежно від підстави спадкування (за законом чи за заповітом). Для прийняття спадщини властивий універсальний характер, оскільки воно поширюється на всю спадщину, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась, тобто на всі спадкові активи і пасиви.
Суди встановили, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3 та 18/100 часток нежитлового приміщення (мансарди) у будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною вартістю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на 1/2 частку зазначеного майна.
Відповідно до заповіту ОСОБА_1 від 05 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленко С. А., реєстровий № 588, спадкоємцем всього майна ОСОБА_1 є син ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 травня 2019 року.
З огляду на матеріали справи ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 , отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська баскетбольна школа імені О. Бєлостєнного».
З огляду на універсальність спадкового правонаступництва прийняття спадщини може мати місце лише стосовно всієї спадщини як єдиного цілого. Відповідно прийняття частини спадщини означає прийняття всієї спадщини.
Оскільки спірні правовідносини, зокрема про визнання права власності на частку у майні допускають правонаступництво, Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 28 січня 2021 року залучив до участі у справі ОСОБА_2 правонаступником позивача ОСОБА_1 .
Після залучення до участі у справі ОСОБА_2 правонаступником позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив визнати спірне майно спільною сумісною вартістю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнати за ним право власності на 1/2 частку зазначеного майна у порядку спадкування.
Враховуючи наведене, у справі після залучення ОСОБА_2 правонаступником позивача ОСОБА_1 убачається наявність спору про право між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо частки у праві власності на спірне спадкове майно ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (мансарди), місцевий суд керувався тим, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення їх у нотаріальному порядку, проте позивач не надав до суду доказів неможливості оформлення спадкового майна.
Суд апеляційної інстанції виснував, що 18/100 часток нежилого приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 129,9 кв. м, придбано ОСОБА_3 під час шлюбу з ОСОБА_1 , отже, на спірне приміщення поширюється правовий режим спільного майна подружжя, який ОСОБА_3 не спростувала.
Водночас апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відмову у визнанні за ОСОБА_2 права власності у порядку спадкування на частку нежилого приміщення мансарди, оскільки позивач не надав доказів неможливості оформлення спадкового майна.
Отже, суди вважали такі вимоги позову ОСОБА_2 передчасними.
Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком судів з таких підстав.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.
Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.
На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.
Суди встановили, що право власності на 18/100 часток нежилого приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 , набутого у власність ОСОБА_3 за час шлюбу, зареєстровано за останньою. Водночас суди дійшли висновку, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .
Відповідно до листа приватного нотаріуса КМНО Бурмак О. О. від 18 березня 2020 року ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_1 , який прийняв спадщину.
Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності та коли таке майно є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини.
У доводах апеляційної та касаційної скарг ОСОБА_2 зазначав, що позбавлений права визначити свою частку у майні на 18/100 часток приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 у порядку спадкування, оскільки право власності на 18/100 часток спірного нежилого приміщення мансарди зареєстровано за ОСОБА_3 , яка під час розгляду справи вимоги позову ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 в цій частині не визнавала.
Отже, наведені обставини підтверджують відсутність у ОСОБА_2 , який є правонаступником позивача ОСОБА_1 , умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину без визначення його частки у спільному майні, зокрема на 1/2 частку 18/100 часток нежилого приміщення мансарди, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, наведеного не врахував, доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 належної оцінки не надав, у зв`язку з чим передчасно відмовив у судовому захисті в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку 18/100 часток нежилого приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 у порядку спадкування.
З огляду на викладене доводи касаційної скарги ОСОБА_2 свідчать про обґрунтованість підстави касаційного оскарження в цій частині, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах статей 1216, 1268-1270, 1297 ЦК України, статей 68, 71 Закону України «Про нотаріат», оскільки підставою касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України є, зокрема, неправильне застосування судом норм матеріального права під час розгляду справи, однак суди не встановили порушених права позивача в частині вирішення позовної вимоги про визнання прав на частку спірного нежилого приміщення мансарди у порядку спадкування, отже, відповідних норм матеріального права не застосовували.
Щодо заявленої позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири колегія суддів зазначає таке.
На думку судової колегії, позовна вимога ОСОБА_2 про визнання права власності на частку нежитлового приміщення мансарди нерозривно пов`язана з його позовними вимогами про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу, що підлягають спільному розгляду, враховуючи таке.
Суди встановили, що під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 02 квітня 1998 року отримала від ОСОБА_1 чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , підставами визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя відповідно до статті 62 СК України зазначав те, що квартира була непридатною для проживання, у 2004 році в ній проведено дороговартісний капітальний ремонт за рахунок коштів ОСОБА_2 . Також обґрунтовував тим, що 18/100 часток приміщення мансарди, загальною площею 129,9 кв. м, вхід до якої можливий лише з квартири АДРЕСА_1 , фактично стали частиною цієї квартири, у зв`язку з чим загальна площа квартири збільшилася до 304,79 кв. м, а отже, якісні характеристики та ринкова вартість квартири істотно збільшилися.
У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
При посиланні на норми статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і в таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Вирішальне значення має не сам по собі факт збільшення вартості у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), а також у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 201/2503/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Апеляційний суд, погодившись із рішенням суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до положень статті 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , тобто не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому не може бути предметом поділу, не врахував наступного.
Факт поліпшення майна, належного ОСОБА_3 , не є підставою для його визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 звертав увагу суду на наявність у матеріалах справи висновку судового експерта № 16144 за результатом проведення експертного оціночно-будівельного дослідження від 14 червня 2016 року, який, на його думку, є належним доказом на підтвердження істотного збільшення вартості спірної квартири, що відбулося завдяки її реконструкції, здійсненої за кошти ОСОБА_1 , яка включає в себе як значне поліпшення якісних характеристик квартири, так і приєднання до неї 18/100 часток приміщення мансарди, якому апеляційний суд не надав жодної правової оцінки.
Відповідно до зазначеного експертного висновку ринкова вартість спірної квартири станом на березень-квітень 1998 року (до проведення капітального ремонту) становила 11 468 200,00 грн, а станом на час звернення до суду з позовом загальна ринкова вартість спірної квартири разом із нежитловим приміщенням мансарди становила 29 575 627,00 грн.
ОСОБА_2 зазначав, що поза увагою суду залишилася та обставина, що 18/100 часток нежитлового приміщення мансарди у будинку АДРЕСА_2 з 17 березня 1998 року стало невід`ємною частиною квартири АДРЕСА_3 за цією ж адресою, тобто спірні квартира та мансарда фактично є єдиним цілим як об`єкт нерухомого майна, оскільки вихід на мансарду можливий лише через квартиру, що свідчить про істотну зміну об`єкта права спільної сумісної власності.
Апеляційний суд не надав оцінки зазначеним аргументам ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, як і суд першої інстанції, не з`ясував, який саме об`єкт нерухомого майна є предметом позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, не встановив правової природи збільшення вартості такого об`єкта, що являє собою квартиру та приміщення мансарди як єдине ціле, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Крім того, суди не надали оцінки тій обставині, що фактичним володільцем спірного нерухомого майна у вигляді 18/100 часток нежитлового приміщення (мансарди) та квартири АДРЕСА_1 була лише ОСОБА_3 , проте, на час розгляду справи у суді такими «книжними володільцями» спірного майна є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зв`язку з прийняттям спадщини останнім на частину спірного майна та відчуженням квартири ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року.
Надання належної правової оцінки обставинам справи є необхідним, зокрема, для встановлення судом предмета позову ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та впливає на правильне вирішення його позовних вимог про визнання нежитлового приміщення (мансарди) та квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна у порядку спадкування, а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що для укладення цього договору не потребувалося згоди ОСОБА_1 як другого з подружжя, оскільки предметом договору є особиста приватна власність відчужувача ОСОБА_3 .
Апеляційний суд також вважав безпідставними доводи ОСОБА_2 про те, що договір купівлі-продажу є фраудаторним, таким, що спрямований на уникнення ОСОБА_3 поділу майна та заподіяння шкоди правам інших осіб.
У зв`язку з неповним встановленням усіх обставин, які необхідні для правильного вирішення справи, зокрема, чи є спільним сумісним майном наявний об`єкт нерухомого майна, яким є квартира та частина нежитлового приміщення мансарди, висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири є передчасним. Зазначена позовна вимога підлягає розгляду по суті у сукупності з іншими позовними вимогами ОСОБА_2 .
Таким чином, з огляду на відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості встановлювати обставини справи, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу у справі, що розглядається, чи про перевагу одних доказів над іншими, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання нежитлового приміщення (мансарди) та квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна у порядку спадкування, а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь установленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 свідчать про обґрунтованість підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 (пункт 1 частини третьої статті 411) ЦПК України.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_3 в частині вирішення зустрічного позову про розірвання договору купівлі-продажу квартири
Позивач зазначала, що 07 квітня 2016 року вона уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , належної їй на підставі договору дарування від 02 квітня 1998 року.
Стверджувала, що метою укладення зазначеного договору було забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язання за отриманою позикою від ОСОБА_5 , виконання якого гарантувала особисто ОСОБА_4 .
Також зазначала, що сторони договору усвідомлювали, що укладення правочину відбудеться без реальної передачі об`єкта нерухомості. ОСОБА_3 вказувала, що грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу квартири від ОСОБА_4 вона не отримувала.
Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу продаж квартири вчиняється за 4 847 962,00 грн, які покупець перерахувала зі свого рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «КБ «Інвестбанк» на поточний рахунок продавця № НОМЕР_2 в ПАТ«КБ «Інвестбанк» до моменту підписання цього договору.
Згідно із платіжним дорученням від 07 квітня 2016 року № 31015983 ОСОБА_4 перерахувала кошти на рахунок ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири.
Відповідно до копії матеріалів кримінального провадження № 12019100060002355 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомлено про підозру в тому, що 07 квітня 2016 року ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді керуючого відділення № 31 ПАТ «КБ «Інвестбанк», разом з ОСОБА_9 , яка була головним економістом відділення № 31 ПАТ «КБ «Інвестбанк», та невстановленою досудовим розслідуванням особою здійснили службове підроблення, а саме внесли до офіційних документів завідомо неправдиві відомості. Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковані за частиною першою статті 366 КК України.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 10 січня 2020 року у справі № 757/32625/19-к звільнив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 366 КК України на підставі частини першої статті 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрив.
Суди встановили, що зарахування коштів за договором купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року проводилося технічно, а саме без наявності грошових коштів.
ОСОБА_3 зазначала, що не отримувала грошові кошти з особистого рахунку.
Підставою позову про розірвання договору купівлі-продажу ОСОБА_3 вказувала частину другу статті 651 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції керувався тим, що у разі неотримання продавцем коштів відповідно до укладеного договору купівлі-продажу продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, отже, ОСОБА_3 обрала неналежний спосіб захисту порушених прав.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції керувався тим, що місцевий суд відмовив у задоволенні її вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, яку вона не заявляла, водночас вважав, що належним способом захисту її порушених прав є вимога про стягнення неотриманих коштів, а не заявлення вимоги про розірвання договору купівлі-продажу.
Колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду в цій частині з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 (провадження № 12-19гс24) зазначено:
«Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.».
Отже, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені вище, одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є перевірка дотримання балансу інтересів сторін, зокрема, сторони, яка чекає на виконання умов договору, та сторони, яка порушила договір, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди, у разі, якщо вона допустила незначне порушення.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.
Приписи чинного законодавства і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України.
Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.
Суди встановили, що зарахування коштів за договором купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року проводилося технічно, а саме без наявності грошових коштів, що встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження № 12019100060002355 про вчинення кримінального правопорушення, кваліфікованого за частиною першою статті 366 КК України.
Під час розгляду справи суди не звернули уваги на підстави позовних вимог ОСОБА_3 , починаючи з обґрунтування нею зустрічного позову та протягом всього розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, яка, зокрема, посилалась на безпідставність набуття ОСОБА_4 у власність спірної квартири, а саме зазначала, що жодних правовідносин майнового характеру між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до укладення спірного договору не існувало. Натомість позивачка не заперечувала та підтверджувала наявність спору майнового характеру між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , про що їй стало відомо зі слів ОСОБА_4 , яка позиціонувала себе як гарант того, що ОСОБА_5 не звертатиметься до суду для врегулювання спору із ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_3 , без перевірки зазначених обставин, погодилася вчинити дії на упередження з метою гарантування задоволення майнових претензій ОСОБА_5 .
Вказані обставини, враховуючи наявність у матеріалах справи підтвердження дій ОСОБА_5 щодо звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , належним чином не перевірені судами, хоча встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам має суттєве значення для вирішення спору в цій частині та належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів з`ясування фактів.
Виняткові повноваження зі встановлення обставин справи, їх оцінки передовсім належать суду першої інстанції та як виняток суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.
Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закон») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, враховуючи факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 з підстав його неефективності, суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили правову кваліфікацію спірних правовідносин за належними нормами матеріального права, не встановили фактичні та правові підстави уточнених позовних вимог ОСОБА_3 , що свідчить про недотримання судами принципу «jura novit curia» («суд знає закон»).
На думку колегії суддів, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що належним способом захисту порушених майнових прав ОСОБА_3 є вимога про стягнення неотриманих коштів з ОСОБА_4 суперечить як змісту частини другої статті 651 ЦК України, висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, так і матеріалам справи, оскільки протягом тривалого часу будь - якого виконання договірних зобов`язань з боку покупця ОСОБА_4 не відбулося. Отже, підлягали оцінці судом доводи ОСОБА_3 про втрату інтересу нею до виконання договору, оскільки його виконання через 9 років не буде відповідати ні принципу добросовісності, ні тій доцільності, що спонукало ОСОБА_3 на укладення цього договору.
У висновку експерта про проведення оціночно-будівельного дослідження від 14 червня 2016 року зазначено, що ринкова вартість квартири та нежитлової групи приміщень станом на час його проведення (14 червня 2016 року) становить 29 575 627,00 грн, а ціну договору, яку не сплачено, визначено у розмірі 4 847 962,00 грн.
Отже, підлягало перевірці судом співвідношення завданих ОСОБА_3 порушенням договору втрат із тим, що міг очікувати продавець від його виконання на час укладення договору (невиконання договору, розмір ціни якого на час укладення становив 4 847 962,00 грн) із вигодами, які отримує зобов`язана сторона, яка порушила договір, зокрема, збереження договору та сплату вартості, яка на час подання до суду позову є удвічі більшою за ту, яку мала сплатити зобов`язана сторона.
З огляду на викладене не можна вважати висновок судів у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про розірвання договору обґрунтованим, оскільки він є передчасним і не відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні спору із метою ефективного захисту порушених прав.
На думку колегії суддів, обґрунтованими є доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про істотність завданої порушенням договору купівлі-продажу шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 , не дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинне містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (mutatis mutandisрішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain)).
З огляду на викладене доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, підтвердилися під час перегляду справи у касаційному порядку.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
За частиною четвертою цієї статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, враховуючи наведені у касаційних скаргах доводи про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які підтвердилися, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої інстанції та апеляційної інстанцій, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення;

щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ
Касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тарасун Володимир Григорович, та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Гольдарб Яків Юрійович, задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту їі ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                               В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                        С. О. Карпенко
 
                                                                                                        В. В. Сердюк
 
                                                                                                        О. М. Ситнік