КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 759/13417/23
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/14345/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача               Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                 Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                     Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ходака Владислава Володимировича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року (суддя Шум Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
встановив:
 
у липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 170 000грн, процентів за користування чужими коштами в сумі 107 000грн, інфляційних втрат в сумі 60 690грн, трьох процентів річних в сумі 9 657,40грн та судових витрат по справі.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 15 квітня 2021 року він позичив ОСОБА_1 170 000грн строком до 8 серпня 2021 року зі сплатою процентів у розмірі 4 200грн на місяць, на підтвердження чого останній склав відповідну розписку, однак у визначений договором строк борг не повернув.
            Позивач вважав, що з відповідача підлягає стягненню борг у сумі 170 000грн, проценти за користування кредитними коштами за період з 15 квітня 2021 року по 30 червня 2023 року в розмірі 107 000грн, а також інфляційні втрати у сумі 60 690грн та три проценти річних у сумі 9 657,40грн, нараховані у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
            Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 170 000грн, проценти за користування грошовими коштами у сумі 107 000грн, інфляційні втрати у сумі 60 690грн, три проценти річних у сумі 9 657,40грн та судовий збір у розмірі 3 473,47грн.
            У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ходак В.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 квітня 2021 року у розмірі 170 000грн, проценти за користування позикою у розмірі 18 900грн, інфляційні втрати у розмірі 11 168,32грн, три проценти річних у розмірі 2 473,15грн, а всього - 202 541,47грн.
Представник відповідача посилається на неповне з`ясування судом першої 
                                                                                  
інстанції фактичних обставин справи, зокрема не надання належної оцінки наведеним позивачем розрахункам.
Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 отримав грошові кошти у борг 15 квітня 2021 року строком до кінця серпня 2021 року, зі сплатою 4 200грн щомісячно. Таким чином відповідач мав 31 серпня 2021 року повернути борг та сплатити відсотки за 4,5 місяці у розмірі 18 900грн. З 1 вересня 2021 року відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення боргу та сплати відсотків. Однак, суд першої інстанції, не прийнявши до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, стягнув з відповідача проценти за користування коштами поза межами строку кредитування, а саме з 15 квітня 2021 року по 30 червня 2023 року.
Також, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 9 серпня 2021 року по 31 травня 2023 року та три проценти річних за період з 9 серпня 2021 року по 30 червня 2023 року, оскільки з тексту розписки вбачається, що першим днем порушення зобов`язання є 1 вересня 2021 року. Крім цього, згідно п. 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності за ст. 625 ЦК України. Отже, інфляційні втрати та три проценти річних можуть бути стягнуті виключно за період з 1 вересня 2021 року по 24 лютого 2022 року. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.   
Позивач про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся за адресою місця проживання, зазначеною ним  у позовній заяві, однак судові повістки-повідомлення двічі повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.37-39, 46-48).
Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження позивача ОСОБА_2 .
Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, позивач, будучи належним чином повідомленим про апеляційний розгляд, у судове засідання двічі не з`явився, причини неявки не повідомив.
Відповідач, будучи повідомленим про дату судового засідання через свого представника - адвоката Ходака В.В. (с.с.45), у судове засідання не з`явився, адвокат Ходак В.В. також у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотання про перенесення судового розгляду не подав.
Враховуючи вищевикладені обставини, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
                                                                       
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 написав розписку про отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 170 000грн, які зобов`язався повернути до кінця серпня - 08.08.2021 під відсоток 4 200грн у місяць  (с.с.5).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику в установлений договором термін, не сплачував проценти за користування грошовими коштами, у результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню із застосуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені 
                                                                                  
договором.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ходак В.В. не заперечував, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 170 000грн, зазначені у розписці від 15 квітня 2021 року, а також зобов`язався сплачувати щомісячно проценти за користування грошовими коштами у розмірі 4 200грн.
Таким чином, у розписці, написаній відповідачем 15 квітня 2021 року, ним підтверджено, як отримання грошових коштів, так і їх розмір і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.
Також представник відповідача в апеляційній скарзі не посилався на те, що грошові кошти були повернуті відповідачем та сплачені проценти.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 
                                                                                  
перша статті 599 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що з відповідача підлягають стягненню сума позики та проценти за користування позикою.
Разом з цим, визначаючи розмір процентів, суд першої інстанції не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, зазначений у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), згідно якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача проценти за користування позикою за період з 1 вересня 2021 року по 30 червня 2023 року є правомірними.
У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року по справі № 204/5103/21зазначено, суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.
Враховуючи вищевикладене, позивач має право на отримання процентів від позики за період з 15 квітня 2021 року по 31 серпня 2021 року, що становить 18 900 грн. 
У позовній заяві позивач зазначив, що позика надавалася відповідачу строком до 08.08.2021 року.
Однак, у розписці ОСОБА_1 зазначив, що зобов`язується повернути позику до кінця серпня 08.08.2021 в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
Згідно положень статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Аналіз змісту розписки ОСОБА_1 свідчить, що він зобов`язався повернути позику до кінця серпня 2021 року, а також сплатити проценти за позику 4 200грн 
                                                                                  
щомісячно.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що проценти за користування позикою підлягають сплаті по 31 серпня 2021 року, а прострочення зобов`язання настало з 1 вересня 2021 року.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Оскільки відповідач грошові кошти не повернув, позовні вимоги про стягнення інфляційний втрат та 3% річних є обґрунтованими, але з 1 вересня 2021 року.
Разом з цим, згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22  зазначив, що тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в період існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 24 лютого 2022 року  по 31 травня 2023 року є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних за період прострочення виконання зобов`язання за період з 1 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року.
                                                                       
Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення  на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.
Індекс інфляції за період з 1 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року становить:
(101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.06569602.
            Отже, розмір інфляційних втрат за період з 1 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що підлягає стягненню з відповідача, становить 170 000,00 x 1.06569602 - 170 000,00 = 11 168,32грн.
Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 (366) : 100.
Отже, 3% річних становитимуть 2 473грн 15коп. (170 000 х 3% х 177/ 365 днів / 100%).
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.                              
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні.
Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для повного скасування рішення суду з обставин, викладених у мотивувальній частині постанови, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи із загального розміру задоволених позовних вимог - 202 541,47грн, що становить 58,31% від ціни позову (347 347,40грн), з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2 025грн 42коп.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ОСОБА_1 підлягає поверненню за рахунок ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 172грн 09коп. (41,69% ).
Частина 10 статті 141 ЦПК України визначає, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі  146грн 67коп. ( 2172,09-2025,72).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ходака Владислава Володимировича задовольнити частково.
            Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року 
                                                                       
змінити, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:
            «Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ПНОКПП НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 15 квітня 2021 року у розмірі 170 000грн, проценти за користування позикою у розмірі 18 900грн, інфляційні втрати у розмірі 11 168грн 32коп., три відсотки річних у розмірі 2 473грн 15коп., а всього 202 541грн 47коп.
В іншій частині позову відмовити.»
            Стягнути з ОСОБА_2 , ПНОКПП НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 146грн 67коп.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.І. Ящук