ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 червня 2025 року
 
м. Київ
 
справа № 464/872/23
провадження № 61-969св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Львів»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стецяк Вікторія Мар`янівна, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2024 року у складі судді Дулебка Н. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Максюти І. О., Пнівчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що 10 серпня 2019 року між ним та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб. З часу укладення шлюбу він періодично працював за кордоном та надсилав дружині кошти на утримання сім`ї, ремонт квартири, придбання меблів та побутових приладів, а також на інші потреби.             07 квітня 2022 року ОСОБА_2 телефоном повідомила його про намір розірвати шлюб.
Зазначав, що під час шлюбу за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), яка є спільною сумісною власністю. Домовленості про порядок поділу вказаного нерухомого майна вони не досягнули.
 
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,9 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м.
 
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилалася на те, що первинно майнові права на спірну квартиру належали ОСОБА_3 , яка               23 жовтня 2017 року уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Новий Львів» (далі - ТОВ «ФК «Новий Львів») договір              № 104/Є про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами якого за нею закріплено об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 .           До 27 жовтня 2017 року ОСОБА_3 внесла 100 % вартості об`єкта інвестування у розмірі 642 789,00 грн.
22 січня 2019 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір № 1 уступки права вимоги за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 104/Є           від 23 жовтня 2017 року, на виконання умов якого вона сплатила ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 44 500,00 дол. США. На підтвердження повного розрахунку за вказаним договором ОСОБА_4 надала їй копію договору про участь у фонді фінансування будівництва від 23 жовтня 2017 року № 104/Є та підписала акт прийому-передачі права вимоги (майнових прав) на об`єкт інвестування до договору № 1 уступки права вимоги від 22 січня 2019 року.
22 січня 2019 року на виконання умов договору № 1 уступки вимоги вона уклала                  з ТОВ «ФК «Новий Львів» договір про участь у фонді фінансування будівництва №104/Є від 23 жовтня 2017 року у новій редакції.
Зазначала, що всі кошти, сплачені за придбання спірної квартири, були її особистими коштами. Майнові права на квартиру нею придбано та повністю сплачено 22 січня 2019 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , який зареєстрований 10 серпня 2019 року.
Незважаючи на те, що кошти за квартиру внесені повністю до укладення шлюбу, право власності на квартиру зареєстроване після прийняття до експлуатації будинку АДРЕСА_2 , а саме 08 липня 2020 року.
Вказувала, що на момент підписання акта прийняття-передачі об`єкта інвестування № 60 від 16 червня 2020 року та подальшої реєстрації права власності на квартиру, вона надала ТОВ «ФК «Новий Львів» та забудовнику               ПП «Львівдах» відомості про укладення нею 10 серпня 2019 року шлюбу зі ОСОБА_1 та зміну її прізвища на « ОСОБА_1 », а тому підписала відповідні документи та отримала Витяг про реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_6 .
Вважала, що оскільки 08 липня 2020 року було лише зареєстроване її право власності на квартиру, проте майнові права набуті нею ще 22 січня 2019 року, тобто до реєстрації шлюбу зі ОСОБА_1 , спірна квартира є її особистою приватною власністю.
 
За таких обставин ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03 квітня 2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом            ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 .
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що                ОСОБА_2 сплатила вартість квартири АДРЕСА_1 та набула майнові права на неї до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , придбала цю квартиру за особисті кошти, а не за рахунок спільних коштів подружжя, а тому спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.
Реєстрація права власності за ОСОБА_2 на вище вказану квартиру 08 липня         2020 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, є лише засвідченням державою вже набутого ОСОБА_2 права власності та не є підставою виникнення права власності.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався тим, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 вже зареєстровано за ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави додатково визнавати за ОСОБА_2 право власності на це майно.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У січні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стецяк В. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_3 оплатила вартість об`єкта інвестування у повному обсязі ще до укладення між нею та  ОСОБА_2 договору уступки права вимоги, не ґрунтується на доказах. Матеріали справи не містять доказів повної оплати вартості об`єкта інвестування ОСОБА_3 на момент уступки права вимоги. Договір про участь у фонді фінансування будівництва від 23 жовтня 2017 року не може бути доказом виконання довірителем зобов`язання, яке виникло у неї за цим договором, оскільки не містить відомостей про те, що ОСОБА_3 на момент відступлення права вимоги 22 січня 2019 року мала право вимоги на вимірні 65,09 кв. м на суму 642 789,00 грн. Визначені у пункті 4.1 договору уступки 44 500,00 дол. США є ціною за актив - право вимоги, обсяг якого залежить від того, які вже зобов`язання виконані довірителем ОСОБА_3 . 
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного                         у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2018 року у справі               № 372/504/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржуються, а тому в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України                     в касаційному порядку не переглядаються.
Доводи інших учасників справи
У березні 2025 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
Суди правильно керувалися тим, що 08 липня 2020 року вона лише зареєструвала своє право власності на квартиру квартира АДРЕСА_1 , проте набула майнові права на неї ще 22 січня 2019 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2018 року в справі  № 372/504/17, на яку посилається у касаційній скарзі позивач.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
23 жовтня 2017 року між ТОВ «ФК «Новий Львів» (управитель) та ОСОБА_3 (довіритель) укладений договір № 104/Є про учать у фонді фінансування будівництва, за умовами якого довіритель приймає на себе зобов`язання виконувати правила фонду та передати управителю в обсягах та на умовах цього договору кошти в управління з метою отримання у власністю об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 65,9 кв. м, кількість кімнат 2, 10 поверх, вартість об`єкта інвестування        642 789,00 грн) (пункт 1.2 договору). Об`єктом будівництва за цим договором                                    є десятиповерховий багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом                                 на АДРЕСА_2 , будівництво якого організовує забудовник та фінансує управитель за рахунок отриманих в управління від довірителів коштів (пункт 1.5 договору). Для закріплення об`єкта інвестування довіритель до 27 жовтня 2017 року вносить на рахунок управителя кошти у розмірі 642 789,00 грн, що становить 100 відсотків вартості об`єкта інвестування (пункт 5.3 договору).
 
22 січня 2019 року між ОСОБА_3 (довіритель) та ОСОБА_2 (новий довіритель) укладений договір № 1 уступки права вимоги за договором про участь у фонді фінансування будівництва, згідно з умовами якого за згодою управителя                       (ТОВ «ФК «Новий Львів») довіритель, на умовах та в порядку, що визначені цим договором, уступає новому довірителю право вимоги, а новий довіритель сплачує за це довірителю визначену цим договору плату (пункт 2.1 договору). За відступлення права вимоги новий довіритель сплачує довірителю кошти у сумі  44 500,00 дол. США шляхом перерахування (внесення) грошових коштів на поточний рахунок довірителя в установі банку чи у готівковій формі протягом трьох робочих днів з моменту укладення цього договору (пункт 4.1 договору).
Пунктом 1.6 вказаного договору визначено, що довіритель набув право вимоги внаслідок укладення ним договору про участь у фонді фінансування будівництва. Довіритель гарантує, що право вимоги належить довірителю внаслідок укладення ним договору про участь у фонді фінансування будівництва                        від 23 жовтня 2017 року № 104/Є.
 
На підставі акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт інвестування                    від 22 січня 2019 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 майнові права на об`єкт інвестування, згідно з договором № 1 уступки права вимоги від 22 січня 2019 року за договором про участь у фонді фінансування будівництва від 23 жовтня            2017 року № 104/Є.
 
22 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Новий Львів» (управитель) та ОСОБА_2 (довіритель) укладений договір № 104/Є від 23 жовтня 2017 року про учать у фонді фінансування будівництва в новій редакції згідно з договором № 1 уступки права вимог за договором про участь у фонді фінансування будівництва, укладеним      22 січня 2019 року.
 
10 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінено прізвище на « ОСОБА_1 ».
 
16 червня 2020 року між ПП «Львівдах» (забудовник) та ОСОБА_6 (довіритель) складений акт прийняття-передачі об`єкта інвестування № 60                         від 16 червня 2020 року, за умовами якого забудовник передав довірителю об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,9 кв. м. Сторони договору погодились, що об`єкт інвестування відповідає вимогам договору № 104/Є від 23 жовтня 2017 року про участь у фонді фінансування будівництва, претензій стосовно якості, складу, оздоблення, площ та планування такого довіритель не має.
 
Згідно з випискою ТОВ «ФК «Новий Львів» ОСОБА_6 брала участь                         в інвестуванні будівництва житлового будинку на АДРЕСА_2 згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва                     № 104/Є від 23 жовтня 2017 року
 
Відповідно до довідки ТОВ «ФК «Новий Львів» № 104/Є про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування від 15 червня 2020 року, сума коштів, внесена довірителем до фонду фінансування будівництва у розмірі 642 789,00 грн, сплачена в повному обсязі.
 
Згідно з інформаційною довідкою від 29 листопада 2022 року та Витягу                               з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 липня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,9 кв. м, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пастернаком М. М. зареєстровано за ОСОБА_6           08 липня 2020 року за реєстраційним № 37262267.
 
Підставою для державної реєстрації права власності на вказану квартиру слугували: договір про участь у фонді фінансування будівництва від 23 жовтня 2017 року № 104/Є; договір уступки права вимоги за договором про участь у фонді фінансування будівництва від 22 січня 2019 року; договір про участь у фонді фінансування будівництва в новій редакції від 22 січня 2019 року; виписка                    з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні будівництва житлового будинку на АДРЕСА_2 , акт прийняття-передачі об`єкта інвестування від 16 червня 2020 року № 60; довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування від 15 червня 2020 року № 104/Є.
 
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня       2023 року у справі № 452/3330/22 шлюб між ОСОБА_1 та             ОСОБА_6 розірвано. ОСОБА_6 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ».
 
Позиція Верховного Суду
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                      2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Предметом касаційного перегляду є судові рішення, якими вирішені позовні вимоги щодо поділу спірної квартири.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
 
Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України          від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
 
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
 
Водночас згідно із пунктами першим та третім частини першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_2 повністю сплатила вартість спірної квартири до реєстрації шлюбу зі ОСОБА_1 , набувши за договором уступки права вимоги за договором про участь у фонді фінансування будівництва від 22 січня 2019 року права на об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 , на виконання умов якого передала ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 44 500,00 дол. США, що передбачено пунктом 4.1 договору. 
 
ОСОБА_3 набула таке право на підставі договору №104/Є , укладеного між ОСОБА_3 і ТОВ «ФК «Новий Львів» про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами якого за нею закріплено об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 та сплатила ТОВ «ФК «Новий Львів» 100 % вартості об`єкта інвестування в сумі 642 789,00 грн.
 
На підтвердження повного розрахунку за вказаним договором ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 копію договору про участь у фонді фінансування будівництва        від 23 жовтня 2017 року №104/Є та підписала акт прийому-передачі права вимоги (майнових прав) на об`єкт інвестування до договору № 1 уступки права вимоги від 22 січня 2019 року.
 
На виконання договору уступки вимоги, як новий довіритель, 22 січня 2019 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «ФК «Новий Львів» договір про участь у фонді фінансування будівництва №104/Є від 23 жовтня 2017 року у новій редакції.
 
Водночас державна реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно була здійснена за ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_1 .
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання                        і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не                              є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
 
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) та постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18,           від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 (провадження № 61-19831св19), від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23 (провадження № 61-17469св23)
 
При вирішенні спору в цій справі суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що сам факт реєстрації права власності на спірну квартиру у період зареєстрованого шлюбу за доведеності його набуття до часу реєстрації шлюбу не дає підстав вважати, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира, яка набута ОСОБА_2 до укладення шлюбу, а право власності на яку зареєстроване в період шлюбу,              не є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Такі висновки судів не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, на яку посилається заявник в касаційній скарзі. Так, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду  виснувала про те, що положення статей 355 та 368 ЦК України, 60 та 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
У справі, що переглядається, суди керувалися тим, що на спірне нерухоме майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності, оскільки позивач довела, що придбала вказане майно за особисті кошти, а не за рахунок спільних коштів подружжя.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,                  у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                     від 10 лютого 2010 року).
 
У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стецяк Вікторія Мар`янівна, залишити без задоволення.
 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                      О. М. Осіян
                                                                                              
Н. Ю. Сакара