Дата документу 15.07.2025 Справа № 334/3053/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/3053/24                                                  Головуючий у І інстанції: Телегуз С.М.
Провадження № 22-ц/807/1293/25                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 липня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірини Іванівни про виправлення помилки в реєстрації нерухомості,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. про виправлення помилки в реєстрації нерухомості.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона позивається до міського Запорізького нотаріуса Вовк І.І., ціна позову складає 813111,02 грн, яка складається з: 1) 580610,52 грн. – вартість неправильно оформленої квартири по АДРЕСА_1 ; 2) комунальні платежі за цей час - 218404 грн; 3) 14000 грн – вартість неправльно оформленої послуги за реєстрацію квартири по АДРЕСА_1 .
З приводу судових витрат повідомила, що вона сплатила всі необхідні витрати з цього приводу і не має можливості сплачувати додатково за непрофесійні дії шахраїв, бо і так потерпає з цього приводу, втративши другий об`єкт нерухомості.
Вимога позивача: щоб була виправлена помилка в реєстрації нерухомості, були внесені відомості до Держреєстру з придбання права власності позивача на об`єкт (предмет) позову за адресою: АДРЕСА_1 , та витрати у зв`язку з цим.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року  в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження її вимог. Вона не має виправдовуватися за помилки або порушення закону, яких не вчиняла. «Здійснення нотаріусом першого «запису» з помилкою, а другого – правильного, не є показником кваліфікованості, доброчесності моралі або іншим серйозним правовим чинником для прийняття судового рішення та чесного судочинства. 
Позивач не порушувала прав відповідача. Усі дії з цього приводу були заздалегідь домовлені у певний час та сплачені в повній мірі одразу за весь спектр наданих послуг за попередньою домовленістю…»
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та третьої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений у статті 13 ЦПК України, вимагає від суду розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При зверненні до суду позивач самостійно визначає предмет позову, його підстави, коло відповідачів. До обов`язків суду входить установлення обґрунтованості позову який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Обов`язки, права сторін, які звертаються до суду як учасники процесу, чітко визначені, зокрема, у статтях 43, 44 ЦПК України.
При цьому особа, яка звернулась до суду як сторона судового процесу, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Вимоги про те, в якій процесуальній формі особа, що вважає себе позивачем, викладає свої вимоги у позовній заяві щодо предмета спору та їх обґрунтування, вказані у статті 175 ЦПК України.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя народилася позивач – ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрована з 11.01.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 09.01.2007 року та копією довідки про реєстрацію місця проживання Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 11.01.2022 року.
06.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір наміру купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 .
20.10.2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 7144, за що стягнуто плату згідно ст.31 Закону України «Про нотаріат».
Згідно з п.1 Договору Продавці передають у власність Покупця, а Покупець приймає належну Продавцям квартиру АДРЕСА_3 .
Відповідно до п.3 Договору продаж зазначеної квартири сторони за договором здійснюють за 397578 грн., які Покупець перерахувала на рахунки Продавців, відкриті у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» в день нотаріального посвідчення Договору.
Згідно п.4 Договору відповідно ч.4 ст.334 ЦК України право власності на придбану квартиру виникає у Покупця з дня державної реєстрації цього права відповідно закону.
20.10.2017 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності – 23012285, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1388817723101, форма власності – приватна, розмір частки – 1/1, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101535621 від 25.10.2017 року.
05.11.2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якиб`юк Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5351.
Згідно з п.1 Договору Продавець передає у власність Покупця квартиру АДРЕСА_3 , а Покупець приймає у власність цю квартиру та сплачує за неї грошову суму, визначену умовами даного договору.
Відповідно до п.2.1 Договору за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 602370 грн. Зазначену суму Продавець одержав від Покупця повністю до підписання цього договору і цим заявляє, що будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру до Покупця не має.
Згідно з п.5.1 Договору право власності на придбану квартиру виникає у Покупця у відповідності до ст.182, п.4 ст.334 ЦК України, тобто з моменту проведення державної реєстрації цього права відповідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» після підписання цього договору.
05.11.2021 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності – 44869040, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1388817723101, форма власності – приватна, розмір частки – 1/1, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №283168589 від 05.11.2021 року.
Також, відповідно копії довідки Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., виданої на ім`я ОСОБА_1 , за виконання нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621 стягнуто плату у розмірі 9123,60 грн., а згідно копії квитанції від 06.12.2021 року ОСОБА_1 сплатила збір з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621 в сумі 4876,40 грн.
Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У п.3.4 вказаного Рішення зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.
Згідно п.4.1 вказаного Рішення одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року в справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 року в справі № 916/3156/17.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).
Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).
Крім того, у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 року у справі № 638/3792/20 зазначено: «Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 року у справі № 509/5080/18 зазначено: «Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у Постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 року у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 року у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 року у справі № 902/377/19.
Судом встановлено, що до суду звернулася позивач з вимогою про виправлення помилки в реєстрації нерухомості, внесення відомостей до Держреєстру з придбання права власності на об`єкт (предмет) позову за адресою: АДРЕСА_1 , та витрати у зв`язку з цим в сумі 813111,02 грн., яка складається з: 1) 580610,52 грн. – вартість невірно оформленої квартири по АДРЕСА_1 ; 2) комунальні платежі за цей час - 218404 грн.; 3) 14000 грн. – вартість невірно оформленої послуги за реєстрацію квартири по АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що з 20.10.2017 року ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2017 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 7144.
В подальшому 05.11.2021 року ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2021 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якиб`юк Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5351.
З огляду на вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що на час звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_3 , оскільки власником цієїквартири з 05.11.2021 року є ОСОБА_4 , а тому вимоги позивача про внесення відомостей до Держреєстру з придбання права власності на об`єкт (предмет) позову за адресою: АДРЕСА_1 є необґрунтованими.
Вимога про стягнення вартості неправильно оформленої послуги за реєстрацію квартири по АДРЕСА_1 в сумі 14000 грн, що складається з: 1) 9123,60 грн. - за виконання нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621; 2) 4876,40 грн. - збір з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року № 9621, є також необґрунтованою, оскільки позивачем не надано суду договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621, тому суд позбавлений можливості встановити як предмет даного договору та обставини його укладення, так і стягнення відповідних платежів на суму 14000 грн.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, перехід права власності на квартиру АДРЕСА_3 здійснено згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2017 року №7144 та згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2021 року № 5351.
Тому правильним є висновок, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення, невизнання або оспорення відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржницею норм матеріального та процесуального права і зводяться до незгоди з висновками суду без надання конкретних зауважень до ухваленого рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд, висновки місцевого суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1  слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 липня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: