ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6466/25 Справа № 183/1119/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.
за участю секретаря Паромової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Дебт Форс” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ТОВ “Вердикт Капітал”, правонаступником якого є ТОВ “Дебт Форс”, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ “Вердикт Капітал” посилалися на те, що 06 листопада 2020 року між ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” і відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір позики № 3003602505-19685 в електронній формі, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 2 500 грн., строком на 18 днів, тобто до 24 листопада 2020 року включно та зобов`язалася сплатити проценти (акційні) за користування позикою в розмірі 1,95% від фактичного залишку позики за кожен день строку користування позикою, згідно Графіку розрахунків (Додаток № 1), а також виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим Договором. 23 червня 2020 року між ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” та ТОВ “Вердикт Капітал” було укладено Договір про відступлення права вимоги № 23-06/20, відповідно до умов якого ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” відступило, а ТОВ “Вердикт Капітал” набуло права вимоги за договорами позики, вказаними у Реєстрах боржників (Додаток № 1 до Договору), укладеними між ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” та ТОВ “Вердикт Капітал”, в тому числі за Договором позики № 3003602505-19685від 06 липня 2020 року. У порушення умов договору, відповідач не надавала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за позикою та відсотками, в зв`язку з чим, станом на 21 грудня 2021 року виникла заборгованість в розмірі 22 179 грн. 22 коп., яка складається із:заборгованості за основною сумою боргу – 2 500 грн., заборгованості за відсотками нарахованими за акційною відсотковою ставкою - 882 грн., заборгованості за процентами, нарахованих згідно п. 9.7 Договору на підставі ст. 625 ЦК України – 18 797 грн. 22 коп. На підставі викладеного ТОВ “Вердикт Капітал”, правонаступником якого є ТОВ “Дебт Форс”, просило суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики № 3003602005-19685 від 06 липня 2020 року, яка складається з: заборгованості за основною сумою боргу – 2500 грн., заборгованості за відсотками за період з 06 липня 2020 року по 24 листопада 2020 року включно (по дату закінчення дії Договору) - 882 грн., заборгованості за процентами, нарахованих згідно п. 9.7 Договору на підставі ст. 625 ЦК України за період з 25 листопада 2020 року по 21 грудня 2021 року – 18 797 грн. 22 коп., а всього – у розмірі 22 179 грн. 22 коп., судовий збір у розмірі 2270 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.
       Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ “Вердикт Капітал” - ТОВ “Дебт Форс», ЄДРПОУ 43577608, місцезнаходження юридичної особи: 02121, м. Київ, Харківське шосе, будинок 201/203, літера 2А, офіс 602 (т.1 а.с.163).
       Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року задоволено позовні вимоги ТОВ “Дебт Форс”. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ “Дебт Форс” заборгованість за Договором позики № 3003602005-19685 від 06 липня 2020 року, яка складається з: заборгованості за основною сумою боргу – 2500 грн., заборгованості за відсотками за період з 06 липня 2020 року по 24 листопада 2020 року включно (по дату закінчення дії Договору) - 882 грн., заборгованості за процентами, нарахованих згідно п. 9.7 Договору на підставі ст. 625 ЦК України за період з 25 листопада 2020 року по 21 грудня 2021 року – 18 797 грн. 22 коп., а всього – у розмірі 22 179 грн. 22 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ “Дебт Форс” судові витрати, які складаються з: витрат по сплаті судового збору за подання позову - 2 481 грн., витрат на професійну правничу допомогу – 9 000 грн., а всього - в розмірі 11 481 грн.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення з заявою про перегляд заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ТОВ “Дебт Форс” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ТОВ “Дебт Форс” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (т.2 а.с.17-20).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду від 08 лютого 2024 року  скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї основну суму боргу в розмірі — 2500 грн. та відсотків у розмірі 882 грн. нарахованих в порядку п.2.3 Договору позики та Графіку розрахунків, згідно яких дата видачі позики 06 листопада 2020 року, дата повернення кредиту — 24 листопада 2020 року, термін користування кредитом 18 діб, в іншій частині позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
       У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ “Дебт Форс” просило заочне рішення суду від 08 лютого 2024 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.367 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ “Дебт Форс”, суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з”ясування обставин, що мають значення для справи, у порушення норм процесуального права, оскільки рішення суду було ухвалено при заочному розгляді справи, відповідач ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про дату, час та місце засідання суду, та обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       У відповідності до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Частиною 1 ст.599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
       Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Частиною 1 статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено право позикодавця в разі прострочення позичальником чергової частини повернення позики вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати належних процентів.
       Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Статтею 1077 ЦК України встановлено, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
       Закон України “Про електронну комерцію” визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
       У статті 3 Закону України “Про електронну комерцію” зазначено, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
       Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України “Про електронну комерцію”).
       Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України “Про електронну комерцію”).
       Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України “Про електронну комерцію” відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
       За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України “Про електронну комерцію” у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
       Відповідно до частини першої статті 12 Закону України “Про електронну комерцію” моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України “Про електронний цифровий підпис”, за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У справі встановлено, 06 листопада 2020 року між ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” і відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір позики № 3003602505-19685 (проста позика) в електронній формі, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 2 500 грн., строком на 18 днів, тобто до 24 листопада 2020 року включно та зобов`язалася сплатити проценти (акційні) за користування позикою в розмірі 1,95% від фактичного залишку позики за кожен день строку користування позикою, згідно Графіку розрахунків (Додаток № 1), а також виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим Договором (т.1 а.с.9-19). 
       Згідно з п. 9.7 Договору, сторони домовились, що після закінчення строку дії цього договору, проценти за користування кредитом можуть бути нараховані згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі передбаченому п. 9.4 цього договору та підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами ІТС та/чи на адресу електронної пошти позичальника.
       Згідно з п. 9.4 Договору, позичальник сплачує товариству плату за користування кредитом з розрахунку 702% річних.
       Згідно з Додатком № 1 до Договору був встановлений Графік платежів, який є невід`ємною частиною Договору, з яким позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена та підписала електронним підписом.
ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” виконали належним чином свої зобов`язання за Договором позики № 3003602505-19685 (проста позика) в електронній формі від 06 листопада 2020 року, надавши відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2500 грн. на платіжну карту НОМЕР_1 (т.1 а.с.29).
23 червня 2020 року між ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” та ТОВ “Вердикт Капітал” було укладено Договір про відступлення права вимоги № 23-06/20, відповідно до умов якого ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” відступило, а ТОВ “Вердикт Капітал” набуло права вимоги за договорами позики, вказаними у Реєстрах боржників (Додаток № 1 до Договору), укладеними між ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” та ТОВ “Вердикт Капітал”, в тому числі за Договором позики № 3003602505-19685 від 06 листопада 2020 року (т.1 а.с.30-37, 38-44). 
03 червня 2021 року Актом приймання-передачі Реєстру боржників №6 від 03 червня 2021 року до Договору про відступлення права вимоги № 23-06/20 від 23 червня 2020 року було передано право вимоги за кредитними договорами до боржників, зокрема і до відповідача ОСОБА_1 (т.1 а.с.39-42).
       09 березня 2023 року між ТОВ “Вердикт Капітал” і ТОВ “Кампсіс Фінанс” було укладено Договір про відступлення права вимоги № 09-03/23, відповідно до якого ТОВ “Кампсіс Фінанс” набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором позики № 3003602505-19685 від 06 листопада 2020 року (т.1 а.с.103-113).
       12 травня 2023 року між ТОВ “Кампсіс Фінанс” та ТОВ “Дебт Форс” укладено Договір про відступлення права вимоги № 12-05/23, відповідно до якого ТОВ “Дебт Форс” набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором позики № 3003602505-19685 від 06 листопада 2020 року (т.1 а.с.124-132).
У порушення умов договору, відповідач ОСОБА_1 не сплатила своєчасно грошові кошти для сплати заборгованості за позикою та відсотками, в зв`язку з чим, станом на 21 грудня 2021 року виникла заборгованість. 
ТОВ “Дебт Форс”, як правонаступник ТОВ “Вердикт Капітал”, просило суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики № 3003602005-19685 від 06 листопада 2020 року, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу – 2500 грн., заборгованості за відсотками за період з 06 листопада 2020 року по 24 листопада 2020 року включно (по дату закінчення дії Договору) - 882 грн., заборгованості за процентами, нарахованих згідно п. 9.7 Договору на підставі ст. 625 ЦК України за період з 25 листопада 2020 року по 21 грудня 2021 року – 18 797 грн. 22 коп., а всього – у розмірі 22 179 грн. 22 коп., судовий збір у розмірі 2270 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Встановлено, є доведеним факт укладання між ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” і відповідачем ОСОБА_1 . Договору позики №3003602505-19685 (проста позика) в електронній формі 06 листопада 2020 року.
       Відповідач визнає факт укладення та отримання нею від ТОВ “ФК “Інкасо Фінанс” грошових коштів в розмірі 2 500 грн. відповідно до Договору позики №3003602505-19685 (проста позика) в електронній формі від 06 листопада 2020 року.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї основну суму боргу в розмірі — 2500 грн. та відсотків у розмірі 882 грн. нарахованих в порядку п.2.3 Договору позики та Графіку розрахунків, згідно яких дата видачі позики 06 листопада 2020 року, дата повернення кредиту — 24 листопада 2020 року, термін користування кредитом 18 діб.
       Слід зазначити, пзовні вимоги ТОВ “Дебт Форс” в частині стягнення заборгованості за Договором позики №3003602505-19685 (проста позика) в електронній формі від 06 листопада 2020 року за тілом кредиту в розмірі 2 500 грн. та відсотками у розмірі 882 грн., які нараховані в межах строку дії договору, є обґрунтованими.
       Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими згідно п. 9.7 Договору на підставі ст. 625 ЦК України за період з 25 листопада 2020 року по 21 грудня 2021 року – 18 797 грн. 22 коп., слід зазначити наступне.
       Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
       Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). 
       Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
       Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).
       Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).
       Встановлено, у Договорі позики №3003602505-19685 (проста позика) в електронній формі від 06 листопада 2020 року визначено - кредит надається строком на 18 днів, тобто до 24 листопада 2020 року.
       Таким чином, позивач мав право нараховувати передбачені договором проценти до 
24 листопада 2020 року.
       Слід зазначити, нарахування відсотків після закінчення строку дії договору не передбачено.
       Посилання позивача на п. 9.7 Договору, яким сторони домовились, що після закінчення строку дії цього договору, проценти за користування кредитом можуть бути нараховані згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі передбаченому п. 9.4 цього договору та підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику засобами ІТС та/чи на адресу електронної пошти позичальника, є безпідставними, оскільки договором не передбачено у яких випадках можуть бути нараховані згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України саме у розмірі передбаченому п. 9.4 цього договору. 
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, пункті 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, наголошено на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. 
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).
Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими згідно п. 9.7 Договору на підставі ст. 625 ЦК України за період з 25 листопада 2020 року по 21 грудня 2021 року – 18 797 грн. 22 коп., є недоведеними належними доказами у справі.
       Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Слід зазначити, у цій справі позивач з позовними вимогами про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми не звертався.
       Стосовно витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
       Положеннями ст. ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків,спеціалістів,перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
       Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
       Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.
       Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
       Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі №922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У позові позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн. 
Позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги № 05-03/2021 від 05 березня 2021 року; заявку на надання юридичної допомоги № 48 від 24 листопада 2021 року за договором № 05-03/2021 від 05 березня 2021 року по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 ; витяг з Акту № 4 про надання правничої допомоги від 28 листопада 2021 року та платіжне доручення №0307390000 від 02 грудня 2021 року на загальну суму 90 000 грн. згідно договору про надання правової допомоги № 05-03/2021 від 05 березня 2021 року (т.1 а.с.59-68). 
       Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
       У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №75/9215/15-ц вказано, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
       Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
       Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
       Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
       Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
       Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
       Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
       Враховуючи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, також враховуючи, що відповідач заперечувала проти стягнення з неї на користь позивача витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн, що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
       За таких обставин, враховуючи викладене апеляційну скаргу слід задовольнити, заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області   від 08 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ “Дебт Форс”.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Дебт Форс” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики — скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Дебт Форс” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Дебт Форс” (ЄДРПОУ 43577608) заборгованість за Договором позики № 3003602005-19685 від 06 листопада 2020 року за основною сумою боргу – 2500 грн., заборгованості за відсотками за період з 06 листопада 2020 року по 24 листопада 2020 року включно (по дату закінчення дії Договору) - 882 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Дебт Форс” — відмовити.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Дебт Форс” (ЄДРПОУ 43577608) судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу – 2000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови
проголошена у судовому засіданні 19 серпня 2025 року.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді  М.О.Макаров

О.В.Свистунова