Справа № 459/1027/23                        Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В. 
Провадження № 22-ц/811/3141/24                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про визнання грошових коштів спільним майном подружжя та стягнення коштів.
В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, покликається на те, що з 11 жовтня 2014 року перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області 20 березня 2023 року між ними розірвано. Під час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1 позичив ОСОБА_4 67 000 доларів США на підставі договору позики від 28 жовтня 2021 року, на укладення якого вона надала нотаріально посвідчену згоду. Зазначає, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а відтак позичені відповідачем грошові кошти є спільним майном подружжя. 23 лютого 2023 року ОСОБА_4 повністю виконав зобов`язання за договором позики від 28 жовтня 2021 року та повернув ОСОБА_1 отримані в позику грошові кошти. 
З наведених підстав просить:
- визнати спільним майном подружжя грошові кошти, які надані в позику згідно з договором позики від 28 жовтня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в сумі 1 766 870.40 грн., що еквівалентно 67 000 доларів США по курсу НБУ станом на 28 жовтня 2021 року;
- стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 313 535.00 грн., що еквівалентно 33500 доларів США, згідно з комерційного курсу АТ «Кредобанк» станом на дату виконання зобов`язання (28 жовтня 2022 року).
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2024 року Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя грошових коштів та стягнення коштів - задоволено.
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 67 000 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 33 500 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1073.60 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 11 176.89 грн.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що єдиною підставою для відстрочення сплати судового збору є врахування майнового стану фізичної особи, однак, відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, не перевіривши майновий стан позивача, безпідставно задовольнив клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, яке було обґрунтовано лише тим, що у 2022 році позивач не отримувала доходів, за відсутності доказів на підтвердження незадовільного майнового стану, порушивши принцип рівності сторін перед законом і судом. Зазначає, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав в частині позовних вимог про визнання коштів спільним майном подружжя, оскільки статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тому ефективним способом захисту є пред`явлення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, а враховуючи, що за час шлюбу сторонами набуто значно більшу кількість майна, ніж те, що є предметом позову в даній справі, в провадженні судів перебувають інші справи щодо поділу спільного майна подружжя, предметом позову має бути усе майно набуте під час шлюбу, а не окремо визначене позивачем із переліку набутого у кожному окремому позові. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що у позику ОСОБА_4 передано особисті кошти ОСОБА_1 , які належали виключно йому на праві приватної власності, а саме: кошти, отримані ним у спадщину після смерті батька; кошти за відчуження корпоративних прав, отриманих ним у спадок; кошти, які перебували на його депозитних рахунках до укладення шлюбу. Користуючись презумпцією спільного сумісного майна подружжя, позивач намагається поділити особисте майна ОСОБА_1 . Крім того, в позовній заяві позивач одночасно просила визнати спільним сумісним майном подружжя кошти за курсом НБУ, а стягнути з відповідача кошти за курсом АТ «Кредобанк». З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем та його представником не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а саме на грошові кошти у сумі 67 000 доларів США, які були передані ОСОБА_4 на підставі договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 28 жовтня 2021 року ще під час перебування сторін у шлюбі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. (стаття 63 СК України).
Частини 1, 3, 4 статті 65 СК України передбачають, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору , який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Такі висновки зазначено у постановах Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі №709/494/16-ц, провадження №61-19909св18 та від 20.05.2019 року у справі №360/303/17-ц, провадження №61-410св18.
Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Згідно з роз`ясненнями пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 11 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 березня 2023 року між ними розірвано. 
Судом першої інстанції встановлено, що 28 жовтня 2021 року, ще під час перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, згідно п.1 якого ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_4 прийняв грошові кошти у сумі 1 766 870,40 грн, що згідно курсу НБУ станом на 28 жовтня 2021 року становить 67 000 доларів США, які ОСОБА_4 зобов`язаний повернути до 28 жовтня 2022 року.
В пункті 5 договору позики зазначено, що ОСОБА_1 стверджує, що його дружина ОСОБА_3 згідна з укладенням цього договору, що підтверджується заявою-згодою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Червоноградського районного міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С. 28 жовтня 2021 року за реєстрованим №2126.
Як вбачається із заяви ОСОБА_3 від 28 жовтня 2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Червоноградського районного міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С. та зареєстрованої за №2126, вона надає згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на передачу в позику грошових коштів у сумі 1766870,40 грн, що еквівалентно 67 000 доларів США на умовах на його розсуд, а також на укладення договору іпотеки про взяття в іпотеку житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, на умовах на його розсуд. Також у заяві вказано, що шляхом підписання цієї заяви ОСОБА_3 засвідчує, що укладення зазначених вище договорів/угод відповідає їхній внутрішній волі, такі договори/угоди укладаються/укладатимуться в їхніх спільних інтересах (в інтересах сім`ї) і цим не порушуються права жодного з них та інших членів їхньої сім`ї .
Відповідно до договору іпотеки від 28 жовтня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Магировською О. В. та зареєстрованого у реєстрі за №3499, іпотекодавцець з метою забезпечення повного виконання зобов`язання, зазначеного в цій статті, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому договорі нерухоме майно, зазначене в ст. 2 цього договору. Предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка. У п.1.2 даного Договору іпотеки зазначено, що іпотекою за цим договором забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, що випливає з укладеного між ними договору позики грошових коштів, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 28 жовтня 2021 року.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №320861807 від 23 січня2023 року) вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та на даний будинок накладено обтяження – заборона відчуження на підставі договору іпотеки від 28 жовтня 2021 року №3499, обтяжувач ОСОБА_1 . 
Із заяви ОСОБА_1 від 27 лютого 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Червоноградського районного міського нотаріального округу Львівської області Магировською О. В. та зареєстрованої в реєстрі за №711 вбачається, що ОСОБА_1 у зв`язку з повним виконання зобов`язання згідно договору іпотеки, укладеного між ним та гр. ОСОБА_4 28 жовтня 2021 року, просить зареєструвати припинення заборони відчуження з житлового будинку АДРЕСА_1 , накладеної приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В. 28 жовтня 2021 року за реєстровим № 3500 та із земельної ділянки, площею 0,0972 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: 4610137200:07:006:0001, накладеної приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В. 28 жовтня 2021 року за реєстровим № 3501 та зареєструвати припинення іпотеки з вищевказаного майна.
Із довідки №961/02-14 від 26 листопада 2023 року, виданої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В. вбачається, що приватним нотаріусом засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 на заяві про повне виконання зобов`язання згідно вищевказаного договору іпотеки.
Вищенаведеним безспірно підтверджується повернення ОСОБА_5 позичених коштів в сумі 67000.00 дол. США, які були йому позичені під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі з врахуванням письмової згоди ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом.
Вважаючи, що кошти в сумі 67000.00 дол. США, які 28.10.2021 року були передані у позику ОСОБА_4 , та повернуті ним, є спільним майном подружжя та підлягають поділу між сторонами, ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом.
Суд першої інстанції, встановивши, що договір позики укладений під час перебування сторін в шлюбі, і такий був укладений в інтересах сім`ї, що підтверджується п. 5 договору позики та заявою  ОСОБА_3  про надання на це згоди, прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1  під час укладення договору усвідомлював, що ці грошові кошти є спільним майном подружжя, а тому він не вказував, що такі кошти є його особистою приватною власністю.
Необхідність письмової згоди одного із подружжя, яка підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, передбачено статтею 65 СК України, якою врегульовано питання права подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
А відтак, надання ОСОБА_6 письмової згоди, посвідченої приватним нотаріусом, на укладення ОСОБА_1 з ОСОБА_5 договору позики, необхідність надання якої передбачена статтею 65 СК України, свідчить про те, що позичені кошти є спільним майном подружжя. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні кошти були повернуті відповідачу 27.02.2023 року, тобто, під час перебування сторін у шлюбі, проте вже після подання заяви про розірвання шлюбу (30.12.2022 року), тобто після припинення фактичних шлюбних відносин, а також дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що спірні кошти були використані в інтересах сім`ї. 
Відповідач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування тієї обставини, що кошти в сумі 67000.00 дол. США, набуті за час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в шлюбі і що такі є спільним майном подружжя.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна колишнього подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
А відтак, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та вірного висновку про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні грошові кошти є його особистою приватною власністю, а також те, що саме його особисті кошти були позичені ОСОБА_4 .
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що кошти, які ОСОБА_1 позичав ОСОБА_5 , це особисті кошти ОСОБА_1 , отримані ним у спадщину після смерті батька, це кошти, отримані ним за відчуження корпоративних прав, отриманих ним у спадок, що це кошти, які перебували на його депозитних рахунках до укладення шлюбу, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що саме ці кошти були передані ОСОБА_4 за договором позики від 28 жовтня 2021 року.
Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що користуючись презумпцією спільного сумісного майна подружжя, позивач намагається поділити особисте майна ОСОБА_1 , оскільки відповідачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимим доказами належності ОСОБА_1 коштів в сумі 67000.00 дол. США на праві особистої приватної власності, ним не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на ці кошти.
З врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, доводи апелянта про те, що в провадженні судів перебувають інші справи щодо поділу спільного майна подружжя, а тому предметом даного позову має бути усе майно набуте під час шлюбу, а не окремо визначене позивачем із переліку набутого у кожному окремому позові, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що в позовній заяві позивач одночасно просила визнати спільним сумісним майном подружжя кошти за курсом НБУ, а стягнути з відповідача кошти за курсом АТ «Кредобанк», оскільки як вбачається з резолютивної частини рішення з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 33 500 доларів США, тобто, в іноземній валюті.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2024 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 25.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк