ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1579/25                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 червня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьмишиної О.М., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., за участі представника позивача Чередниченка І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України   про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                В С Т А Н О В И В : 

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства освіти та науки України та просить наступне.
1. Визнати протиправним рішення Міністерства освіти і науки України, оформленого у формі довідки про здобувала освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти від 31.01.2025 № 581139, в частині відображення в Єдиній державній електронній базі з питань освіти інформації про порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» стосовно ОСОБА_1 .
2. Зобов`язати Міністерство освіти і науки України внести зміни до даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, в частині, що стосується інформації про порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» стосовно ОСОБА_1 , а саме: внести інформацію про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» стосовно ОСОБА_1 .
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
14.04.2025 представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у справі №620/1579/25, яким просить стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11500 грн.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України - відмовлено в повному обсязі. 
Не погоджуючись з ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року позивачем через представника подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі № 620/1579/25 повністю та ухвалити нове судове рішення, яким вирішити питання про судові витрати по справі № 620/1579/25, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11500,00 грн. 
В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.
Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір витрат Позивача на професійну правничу допомогу підтверджено умовами договору № 28/01/25/3 від 28.01.2025.
Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Сторони у судове засідання не з`явилися про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Неявка сторін не перешкоджає розгляду справи за відсутності сторін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, ухвала підлягає скасуванню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у прийнятті додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі наданих послуг та розрахунок витрат на правову(правничу) допомогу.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Виходячи з аналізу зазначеної норми, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає можливість прийняття додаткового рішення, серед іншого, у разі, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно ч. 7 ст. 139 КАС  України   розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).  Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.  За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з п. 11 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 та ст. 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.
Наведені положення Основного Закону до 01 січня 2019 року гарантують кожному громадянину України, іноземцям та особам без громадянства, які перебувають на території України, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надавав до суду першої інстанції передбачені частиною сьомою статті 134 КАС України письмові заперечення стосовно неспівмірності витрат.
Разом з тим, Верховний Суд у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Колегія суддів також приймає до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, яка вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11500 грн. адвокатом подано до суду першої інстанції копію Договору № 28/01/25/3 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 28.01.2025; копію рахунку № 42 від 28.01.2025 з найменуванням послуги; копію квитанції про сплату послуг за надання професійної правничої допомоги.
Так, відповідно до договору № 28/01/25/3 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 28.01.2025 зміст наданих послуг полягає в наступному: складання та подання до Чернігівського окружного адміністративного суду адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії; представництво інтересів позивача під час розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії у Чернігівському окружному адміністративному суді.
Відповідно до п. 3.1. вказаного договору вартість послуг, за домовленістю Сторін становить 11500,00 (одинадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн.
Отже, в договорі № 28/01/25/3 від 28.01.2025 конкретизований (описаний) обсяг надання послуг та розрахована їх вартість.
Крім того, рахунок на оплату № 42 від 28.01.2025 містить найменування послуги на підставі договору № 28/01/25/3 від 28.01.2025 та суму, яка підлягає сплаті.
На підтвердження оплати послуг представником позивача було додано до адміністративного позову копію квитанції про сплату послуг за надання професійної правничої допомоги, згідно договору № 28/01/25/3 від 28.01.2025 та рахунку № 42 від 28.01.2025.
Проте, суд першої інстанції не зазначив, чому вищевказані документи не можуть бути підтвердженням оплати позивачем витрат на професійну правничу допомогу. 
Що стосується акту приймання-передачі наданих послуг та розрахунку витрат на правову (правничу) допомогу, колегія суддів зауважує, що відсутність цих документів не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Вимоги КАС України не встановлюють обов`язковості надання саме акта приймання-передачі наданих послуг як єдиного можливого доказу фактичного надання правничої допомоги. Водночас, подані до суду копії договору, рахунку та квитанції про оплату свідчать про надання відповідних послуг, їх конкретний зміст (опис) та підтверджують реальність понесених витрат.
Крім того, Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово зазначав, що відсутність акта приймання-передачі не виключає можливості підтвердження надання правничої допомоги іншими доказами, які в сукупності дають змогу суду оцінити фактичність надання послуг, їх обсяг і вартість.
Виставлення рахунку за надану правову допомогу та його оплата є належними доказами оплати витрат на правову допомогу, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладену у справі № 823/2638/18 від 16.05.2019.
Щодо розрахунку витрат на правову (правничу) допомогу, то він міститься договорі № 28/01/25/3 від 28.01.2025, в якому конкретизований (описаний) обсяг надання послуг та розрахована їх вартість.
За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон № 5076-VI передбачає, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21 зазначила, що, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру і порядку обчислення таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи документи (договір № 28/01/25/3 від 28.01.2025, рахунок № 42 від 28.01.2025, квитанція про сплату послуг за надання професійної правничої допомоги) є достатніми та належними доказами для задоволення вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні документи, що дають можливість суду оцінити правильність і співмірність оцінки наданої правової (професійної правничої) допомоги, є помилковими та необґрунтованими.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України    підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвалу постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача сум на правничу допомогу скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 23.06.2025.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   

                                           П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 р. - задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України  про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.
Заяву адвоката Чередниченка Ігоря Сергійовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення - задовольнити.
Ухвалити додаткове рішення в справі № 620/1579/25.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України (Код ЄДРПОУ: 38621185) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот грн).
 Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.                       

            Колегія суддів:                                                                                  О.В. Карпушова                                                                      
                                                                                                    О.В. Епель

                                                                                                    О.М. Кузьмишина