ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року 
м. Київ

справа №600/5185/24-а
адміністративне провадження № К/990/18608/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Васильєвої І.А., Желтобрюх І.Л.
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області 
на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року (суддя Брезіна Т.М.) 
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2025 року (судді: Залімський І. Г., Мацький Є.М., Сушко О.О.),
у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Д-ОІЛ»
до Головного управління ДПС у Чернівецькій області
про визнання протиправним та скасування розпорядження про анулювання ліцензії,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Д-ОІЛ» (далі також - ТОВ «Д-ОІЛ», Позивач) звернулось до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області (далі також - ГУ ДПС, Відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати розпорядження ГУ ДПС №1067-рл від 1 листопада 2024 року про анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, реєстраційний номер 24030314202100004 терміном дії з 19 лютого 2021 року до 19 лютого 2026 року, адреса роздрібної торгівлі пальним: Чернівецька область, Глибоцький район, село Чагор, вулиця Спортивна, 1,1-А (далі також - Розпорядження №1067-рл).
18 листопада 2024 року Позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій викладено прохання забезпечити позов шляхом зупинення дії розпорядження №1067-рл до набрання судовим рішенням законної сили у цій справі.
Необхідність вжиття ініційованих заходів забезпечення позову Позивач обґрунтовував тим, що:
- здійснення ним господарської діяльності напряму залежить від наявності та чинності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, оскільки його основним видом діяльності є роздрібна торгівля пальним;
- повне зупинення господарської діяльності з огляду на чинність Розпорядження №1067-рл буде мати наступні негативні наслідки, для подолання яких очевидно потрібно буде докласти значних зусиль: втрата прибутку від здійснення господарської діяльності; утворення та накопичення заборгованості зі сплати податків та зборів, а також орендної плати; неможливість виплати заробітної плати персоналу та введення простою на товаристві (на підприємстві працюють 50 найманих працівників), розрив господарських зв`язків (ділових стосунків) із контрагентами - покупцями палива, що призведе до руйнування ділової репутації у зв`язку з неможливістю забезпечити ТОВ «Д-ОІЛ» виконання своїх зобов`язань як постачальником за укладеними договорами поставки паливно-мастильних матеріалів;
- у разі продовження здійснення ТОВ «Д-ОІЛ» господарської діяльності наявність оскаржуваного розпорядження може стати підставою для застосування до фінансових санкцій;
- вжиття заходів забезпечення позову необхідні виключно на збереження існуючого становища підприємства до вирішення спору по суті і є тимчасовим заходом, покликаним запобігти виникнення ускладнень та необхідності докласти в майбутнього зусиль для відновлення господарської діяльності у разі ухвалення рішення на користь підприємства.
1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Чернівецький окружний адміністративний суд ухвалою від 18 листопада 2024 року, яка залишена в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2025 року, заяву ТОВ «Д-ОІЛ» про вжиття заходів забезпечення позову задовольнив: зупинити дію Розпорядження №1067-рл до набрання судовим рішенням законної сили у цій справі.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що:
- відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом господарської діяльності Позивача є роздрібна торгівля пальним;
- згідно з інформацією податкового органу від 27 травня 2024 року обсяг сплачених Позивачем податків до місцевого бюджету за період з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року складає 1590455,01 грн;
- з наданого ТОВ «Д-ОІЛ» інформаційного листа від 14 листопада 2024 року вбачається, що на роботу до Позивача працевлаштовано 50 найманих працівників, з них 1 працівник увільнений у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації та 1 працівник перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-ох річного віку;
- матеріали справи містять реєстр укладених Позивачем договорів на поставку нафтопродуктів для здійснення господарської діяльності на автозаправній станції (далі - АЗС) за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Чагор, вул. Спортивна, 1;
- до розгляду справи по суті анулювання Розпорядженням №1067-рл Позивачу ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним впливає на ведення ним господарської діяльності, а саме: блокує формування доходу та виплату працівникам АЗС заробітної плати; призводить до негативних наслідків у взаємовідносинах з іншими суб`єктами господарювання, з якими укладені договори поставки нафтопродуктів; впливає на сплату податкових зобов`язань та наповнення державного бюджету. Вказане може призвести до невідворотних витрат та перепон у веденні господарської діяльності та безпосередньо впливає на наявні зобов`язання Позивача в частині збереження робочих місць і виплати заробітної плати найманим працівникам.
- негативні наслідки за період чинності Розпорядження №1067-рл є більш обтяжливими, ніж наслідки, які б могли виникнути у разі невжиття заходів забезпечення позову;
- обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та водночас вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи;
- правомірність вжиття судами заходів забезпечення позову у цій категорії спорів вже була предметом розгляду Верховного Суду, що підтверджується постановами від 14 грудня 2021 року у справі № 240/16920/21, від 15 квітня 2022 року у справі № 440/6755/21, від 21 грудня 2022 року у справі № 160/11995/22, від 31 січня 2023 року у справі № 140/8709/21, від 22 березня 2023 року у справі № 380/8301/22, від 31 липня 2024 року у справі № 140/36282/23. В зазначених справах Верховний Суд, якщо узагальнити, дійшов висновків про можливість вжиття заходів забезпечення позову за умови доведення та документального підтвердження обставин, які б свідчили про можливість настання невідворотних наслідків для господарської діяльності позивача.
У постанові апеляційний суд погодився з тими висновками, що сформував суд першої інстанції.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
У касаційній скарзі Відповідач стверджує про відсутність підстав для вжиття застосованих судом першої інстанції заходів забезпечення позову, оскільки вони суперечать приписами частини другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні заяв про забезпечення позову.
Вказує, що наведені Позивачем в заяві про забезпечення позову обґрунтування є лише припущеннями про можливе порушення прав чи інтересів ТОВ «Д-ОІЛ» у майбутньому та не свідчать про існування обставин, за яких їх поновлення стане неможливим чи ускладненим. А отже суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновку про наявності підстав для задоволення заяви про забезпечення.
Звертає увагу на те, що на стадії вирішення питання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову судом не може бути надана правова оцінка оскаржуваному акту індивідуальної дії, оскільки такі обставини можуть бути встановлені лише в ході судового розгляду справи по суті. Водночас вжиття заходів забезпечення позову у запропонований Позивачем спосіб фактично вирішило спір по суті, що суперечить меті їх застосування визначеній в статті 150 КАС України.
Зазначає, що суди попередніх інстанцій не встановили, що у випадку скасування Розпорядження №1067-рл рішення суду буде неможливо виконати чи його виконання буде суттєво ускладнено.
Вказує, що Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19 грудня 1995 року 481/95-BP (далі - Закон         №481/95-BP) не передбачено процедури зупинення дії розпорядження про анулювання ліцензії.
Покликається на те, що Верховний Суд в постанові від 18 лютого 2021 року у справі №420/7063/20 виклав правовий висновок з приводу негативних наслідків для господарської діяльності позивача про те, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
2.2. Позиція Позивача (особи, що подала відзив на касаційну скаргу)  
Позивач вважає, що оскаржувані судові рішення є обґрунтованими і законними, просить залишити їх в силі, а касаційну скаргу - без задоволення.
У відзиві на касаційну скаргу Позивач зазначає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не відповідають нормативно-правовим актам, фактичним обставинам справи та висновкам щодо застосуванням норм права, які викладено в постановах Верховного Суду.
Вказує, що як правильного зазначено судами попередніх інстанцій, обраний ним спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.
Наводить доводи, які ним були викладені на обґрунтування необхідність вжиття ініційованих заходів забезпечення позову у відповідних заявах.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, а також арґументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу правомірності прийняття ГУ ДПС Розпорядження №1067-рл, яким Позивачу анульовано ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним, реєстраційний номер 24030314202100004 терміном дії з 19 лютого 2021 року до 19 лютого 2026 року, адреса роздрібної торгівлі пальним: Чернівецька область, Глибоцький район, село Чагор, вулиця Спортивна, 1,1-А.
З посиланням на положення процесуального законодавства Позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив до набрання судовим рішенням законної сили у цій справі зупинити дію розпорядження №1067-рл.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позов та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до Рекомендацій №R(89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні бути вжиті лише в межах позовних вимог та відповідати критеріям адекватності та співмірності.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів у конкретній справі з урахуванням, зокрема, розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2019 року у справі №705/4587/17, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23 сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
За усталеною практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 квітня 2023 року у справі №140/8127/22, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23, від 4 грудня 2024 року у справі №500/3027/24, від 4 лютого 2025 року у справі № 280/8758/24, 20 лютого 2025 року у справі № 280/9044/24, 15 січня 2025 року у справі № 520/20854/24 для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи й поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.
В постанові від 13 березня 2025 року у справі № 160/23707/24 Верховним Судом зазначено, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Аналіз норм частини другої статті 150 КАС України вказує на те, що вжиття судом заходів забезпечення позову передбачається  у  таких випадках:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Роблячи висновок про існування передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, роздрібна торгівля пальним, ліцензію на право здійснення якої анульовано Розпорядженням №1067-рл є основним видом господарської діяльності Позивача, а також з обсягу сплачених позивачем  податків, наявних в нього працівників та наданого Позивачем суду реєстру укладених них договорів на поставку нафтопродуктів.
Крім того, суди попередні інстанцій покликались на те, що правомірність вжиття судами заходів забезпечення позову у цій категорії спорів вже була предметом розгляду Верховного Суду, у постановах від 14 грудня 2021 року у справі № 240/16920/21, від 15 квітня 2022 року у справі №440/6755/21, від 21 грудня 2022 року у справі № 160/11995/22, від 31 січня 2023 року у справі №140/8709/21, від 22 березня 2023 року у справі № 380/8301/22, від 31 липня 2024 року у справі №140/36282/23. В зазначених справах Верховний Суд, якщо узагальнити, дійшов висновків про можливість вжиття заходів забезпечення позову за умови доведення та документального підтвердження обставин, які б свідчили про можливість настання невідворотних наслідків для господарської діяльності Позивача.
Суд повторно акцентує увагу на тому, що наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
В постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 440/9568/22 Верховний Суд вказав, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Водночас оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій вищенаведених підходів до вирішення питання про забезпечення позову не демонструють.
Суд наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Проте, сам по собі факт прийняття відповідачем рішення, яке ймовірно стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Колегія суддів вважає, що заявником не доведено, а судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено і не підтверджено, у передбаченому процесуальним законом порядку, наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за заявою Позивача.
Як вже зазначалось, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суди обмежилися лише висновками, що анулювання Розпорядженням №1067-рл Позивачу ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним впливає на ведення ним господарської діяльності, а саме: блокує формування доходу та виплату працівникам АЗС заробітної плати; призводить до негативних наслідків у взаємовідносинах з іншими суб`єктами господарювання, з якими укладені договори поставки нафтопродуктів; впливає на сплату податкових зобов`язань та наповнення державного бюджету. При цьому суди не надали належної оцінки доводам Позивача з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заяви щодо забезпечення позову. Судами не встановлено підстав, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам Позивача дією Розпорядженням №1067-рл.
Висновки судів попередніх інстанцій, що невжиття заходів щодо зупинення дії оскаржуваного Позивачем рішення зумовить настання негативних та незворотних наслідків для його господарської діяльності не підтверджений належною оцінкою судами доказів. Так само суди не зазначили, на підставі яких саме доказів визнано підтвердженими доводи Позивача, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту і унеможливити поновлення порушених прав Позивача. 
Крім того, суди попередніх інстанцій зазначаючи про те, що Розпорядженням №1067-рл має вплив на ведення Позивачем господарської діяльності, оскільки його основним видом діяльності є « 47.30 Роздрібна торгівля пальним (основний)» не врахували, що згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка долучена Позивачем до позовної заяви, окрім основного виду діяльності у Позивача також наявні відкриті:
КВЕД 47.20 «Будівництво житлових і нежитлових будівель»;
КВЕД 41.10 «Організація будівництва будівель»;
КВЕД 77.39 «Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. н. в. і. у.».
КВЕД 45.19 «Торгівля іншими автотранспортними засобами»
КВЕД 45.11 «Торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами»
КВЕД 52.10 «Складське господарство»
КВЕД 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт»
КВЕД 47.19 «Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах»
КВЕД 47.11 «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами»
КВЕД 46.30 «Неспеціалізована оптова торгівля»
КВЕД 46.73 «Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням» 
КВЕД 46.71 «Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами»;
КВЕД 46.19 «Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту»
КВЕД 46.12 «Діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами»;
КВЕД 77.12 «Надання в оренду вантажних автомобілів»;
КВЕД 77.11 «Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів»;
КВЕД 68.10 «Купівля та продаж власного нерухомого майна»
КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна»
КВЕД 52.21 «Допоміжне обслуговування наземного транспорту»
КВЕД 52.29 «Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту».
Таким чином, Позивач не обмежений правом на здійснення інших видів господарської діяльності. За таких обставин відсутні підстави вважати, що саме по собі анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним блокуватиме формування доходу, сплату податків  та виплату його працівникам заробітної плати.
При цьому колегія суддів не заперечує того, що забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного розпорядження може убезпечити ТОВ «Д-ОІЛ» від понесення ним збитків, настання майнових втрат, нанесення шкоди у вигляді недоотримання прибутку тощо.
Проте варто врахувати, що такі обставини в будь - якому випадку не визначені нормами статті 150 КАС України як безумовні підстави для забезпечення позову, а отже, не вказують і не можуть вказувати на очевидну протиправність адміністративного акта, який у спірних відносинах виданий у формі розпорядження.
Суд ще раз звертає увагу на те, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою   статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Отже, у цьому конкретному випадку, відсутні беззаперечні підстави вважати, що застосування заходів забезпечення позову є співмірним з предметом спору та предметом доказування у справі.
Відтак, колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, заявником не доведено, а судами першої та апеляційної інстанцій належно не встановлено і не підтверджено у передбаченому процесуальним законом порядку наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову за заявою позивача.
Враховуючи викладене висновки судів щодо підстав застосування заходів забезпечення адміністративного позову, заявленим у заяві про забезпечення позову, на відповідність їх вимогам частини другої статті 150 КАС України   є такими, що не ґрунтуються на повно і правильно досліджених та проаналізованих судом доказах, із наведенням відповідних висновків і мотивів у судовому рішенні.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частиною першою статті 351 КАС України встановлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Провівши касаційний розгляд справи у межах доводів і вимог касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у справі, та повноважень, визначених статтею 341 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи заяву Позивача про забезпечення позову, допустили порушення норм процесуального права, не взяли до уваги усі обставини, які мали значення для правильного вирішення питання щодо забезпечення позову, внаслідок чого ухвалили судові рішення, які не відповідають закону, а тому підлягають скасуванню.
З огляду на це колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ГУ ДПС необхідно задовольнити, ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2025 року - скасувати з ухваленням рішення, яким в задоволенні заяви ТОВ «Д-ОІЛ» про забезпечення позову відмовити.
Керуючись статтями 345, 351, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області задовольнити.
Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2025 року скасувати.
В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Д-ОІЛ» про забезпечення позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.         
Суддя-доповідач:                                                                                Н.Є. Блажівська
Судді:                                                                                                     І.А. Васильєва 
                                                                                                    І.Л. Желтобрюх