КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 травня 2025 року
м. Київ
апеляційне провадження № 33/824/2914/2025
Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Євграфової Є. П.
розглянув апеляційну скаргу захисника-адвоката Киришко Оксани Вікторівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області
в складі судді Кабанячого Ю. В.
від 03 квітня 2025 року
у справі № 359/2890/25  Бориспільського міськрайонного суду Київської області
про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП 
громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП:  НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
В С Т А Н О В И В :
Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, вчинене повторно протягом року); накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 6 (шість) років без оплатного вилучення транспортного засобу. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн на користь державного бюджету України. 
Судом розстрочено виконання постанови в частині штрафу на десять місяців по 4800 грн щомісяця, починаючи з травня 2025 року.
Не погоджуючись з вказаною постановою суду, 06 травня 2025 року засобами поштового зв`язку захисник Киришко О. В., в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року в частині накладеного адміністративного стягнення, а саме позбавлення права керування транспортним засобом строком на 6 (шість) років, з урахуванням, на її думку, пом`якшуючих обставин.
Захисник вказувала, що ОСОБА_1 свою вину у скоєнні адміністративного правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, свідомо зазначив, що більше не допускатиме подібних правопорушень у майбутньому. Вона вважала, що під час винесення постанови суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки обставинам, що пом`якшують адміністративну відповідальність апелянта, та фактично їх проігнорував, що є порушенням вимог чинного законодавства України. Накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 (шість) років, на думку захисника, є надмірно суворим, а також обмежує можливість апелянта, як діючого військовослужбовця, у подальшому виконанні службових обов`язків, зокрема в частині оперативного переміщення до місць дислокації чи бойових завдань.
Також захисник подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, в обґрунтування якого вказувала, що за наслідками поданої раніше апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, постановою апеляційного суду від 05 травня 2025 року апеляційну скаргу було повернуто. Вказана постанова 05 травня 2025 року надійшла до електронного суду захисника. Посилаючись на те, що вказані обставини зумовили причину пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду, просила поновити такий строк.
Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що заявлене апелянтом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом, якщо не заявлено клопотання про поновлення або у поновленні строку відмовлено. Доводи апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження заслуговують на увагу і підтверджуються матеріалами справи, а тому суд вважає причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року поважними, а клопотання таким, що підлягає задоволенню.
У судове засідання суду апеляційної інстанції правопорушник та його захисник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від захисника Киришка О. В. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, суд першої інстанції виходив з доведеності вини останнього. Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
За змістом ст. ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, при розгляді справи про адміністративні правопорушення має бути забезпечено всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи, підлягають для з`ясування питання про те, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа в його вчиненні, рішення приймається на підставі доказів, долучених у суді і оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Пунктом 2.1 (а) ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Частиною 10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Частиною 5 статті 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, що вчинено повторно протягом року після аналогічного вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Окремим видом адміністративних правопорушень (проступків) є правопорушення на транспорті, в тому числі порушення, вчинені під час дорожнього руху.
Судом встановлено, що 11.03.2025 року о 12 год. 45 хв. в м. Борисполі по вул. Київський Шлях б. 2, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом VOLKSWAGEN CC д.н.з. НОМЕР_2 , не маючи права керувати транспортним засобом відповідної категорії. Правопорушення вчинено повторно протягом року, чим він порушив п. 2.1 а ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 5 ст. 126 КУпАП.
У ході судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував факт керування VOLKSWAGEN CC д.н.з. НОМЕР_2 за вказаних у протоколах обставин за відсутності права керування таким транспортним засобом. Визнання постановою суду ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення в апеляційній скарзі не оскаржується. 
Доводи апеляційної скарги стосуються виключно призначеного стягнення у частині позбавлення права керування транспортним засобом, що ґрунтуються на тому, що призначене адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом строком 6 років є занадто суворим, а також не враховує повною мірою всі наявні пом`якшувальні обставини у даній справі.
Такі доводи суд вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).
Виходячи із системного аналізу зазначених норм, суд вважає, що правова природа стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної статті глави 10 КУпАП, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.
Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого стягнення, передбаченій ч. 1 ст. 24 КУпАП. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети стягнення щодо запобігання вчиненню нових адміністративних правопорушень як особою, що притягнута до адміністративної відповідальності, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.
При цьому слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення. Підхід щодо неможливості призначення стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету стягнення.
Щодо посилання захисника на статус військовослужбовця та можливе обмеження виконання службових обов`язків, суд зазначає таке. Призначення адміністративного стягнення, зокрема у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, здійснюється відповідно до вимог закону за вчинене адміністративне правопорушення. Статус військовослужбовця, хоча і є важливою обставиною, що свідчить про виконання особливих обов`язків перед державою, не звільняє особу від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху та не надає автоматичного імунітету від застосування передбачених законом стягнень. 
Принцип рівності всіх перед законом, закріплений у Конституції України, означає, що жодна особа, незалежно від її статусу чи роду діяльності, не може бути звільнена від юридичної відповідальності за вчинені правопорушення. Законодавець не передбачає винятків із обов`язковості застосування санкції, встановленої частиною 5 статті 126 КУпАП, залежно від професійної належності правопорушника. Можливі незручності чи обмеження у виконанні службових обов`язків є наслідком свідомого порушення водієм вимог законодавства.
Крім того, санкцією ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачено альтернативні види стягнень: штраф з позбавленням права керування транспортними засобами на строк від п`яти до семи років АБО адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб, з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого. Суд першої інстанції обрав вид стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування, що є одним із передбачених законом варіантів. Ані ОСОБА_1 , ані його захисник не порушували питання про застосування до нього адміністративного арешту як альтернативного виду основного стягнення, який би дозволив зберегти право керування транспортним засобом, хоча і з іншим, менш комфортним, видом основного стягнення. Таким чином, вибір конкретного виду стягнення, передбаченого санкцією статті, відноситься до дискреції суду першої інстанції в межах закону та з урахуванням обставин справи, при цьому апелянт не просив про застосування альтернативи, що не передбачає позбавлення прав.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції відповідно до ст. 280 КУпАП, оцінивши докази в їх сукупності, встановив дійсні обставини та дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП. 
Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, не вбачається. Підстави для зміни призначеного судом відповідно до вимог закону стягнення у діях ОСОБА_1 відсутні.
Керуючись ст. 294 КУпАП апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Клопотання захисника Киришко Оксані Вікторівні, в інтересах ОСОБА_1 , про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року задовольнити.
Поновити захиснику Киришко Оксані Вікторівні, в інтересах ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року.
Апеляційну скаргу захисника Киришко Оксани Вікторівни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                                      Є. П. Євграфова